I 
11 
vester (jemf. vidfogade afbildningar). Härvid äro de 
eller den mellersta fläcken i raden eller i hvarje rad i 
regeln större än de öfriga, hvilka då vanligen aftaga i 
storlek ock tydlighet ju längre utåt mot radens eller 
radernas ändar de äro belägna (jernf. tafl. 1). Till for¬ 
men äro de ofta mer eller mindre rundade. I allmän¬ 
het äro de dock eliptiska med största genomskärningen 
i fläckradens riktning, i fall fläckarne äro flera och 
ordnade i rad. Uppträda de enstaka går likaledes 
längsta diametern ej sällan från vester till öster. Fläc- 
karnes yttre konturer äro olika skarpt markerade. I 
fall de ligga flera i rad äro de mellersta de tydligaste 
och mest utpreglade, hvarvid tillika de till venster be¬ 
lägna stundom öfvergå uti en svag gulaktig schattering. 
Ej så sällan börjar en fläckrad med svagt antydda ljus¬ 
gula fläckar för att så småningom öfvergå uti fläckar, 
hvilka äro tydligt och skarpt inbrända i bladmassan. 
Raden slutar då vanligen på samma sätt som den bör¬ 
jat, nemligen medelst svagt markerade fläckar. Stun¬ 
dom äro nästan alla fläckarne i en dylik rad väl ut- 
i/ 
märkta och tydligt inbrända i bladväfnaden, så att 
endast en eller ett par äro svagt antydda. 
Fläckarne börja såsom svaga affärgningar från grönt 
till gult och öfvergå så småningom uti gula blemmor, 
hvilka, i fall förbränningen fortsättes, snart nog antaga 
en brun färg. Deras färgton ändras sedermera på 
det sätt, att i midten uppstår en ljusare brun eller gul 
midteldel, som omgifves af en ofta mörkbrun eller kop- 
parbrun rand, hvilken åter ibland utåt mot den om- 
gifvande bladväfnaden kan begränsas af en ljusare gul 
ring (jemf. vidfogade afbildningar). 
Frånse vi fläckarnes yttre uD ide och fästa vi 
oss särskildt vid de inre förändrin , hvilka åtfölja en 
förbränning, så kan väl derom ej så mycket sägas utom 
hvad, som förut är bekant. Här liksom öfverallt, der 
celler eller cellväfnader på ett eller annat sätt dödas, 
möta oss samma symptomer. I främsta rummet aflärgas 
