56 
ej öfversteg 30° C., under det vid Hoffmanns försök 
insolationen uppdref qvicksilfverpelaren till 39° R. 1 ). 
Om det sålunda kan anses oafgjordt, huruvida för¬ 
bränning förmedelst vattenbrännlinser eger rum på vin- 
drufvor, visa de kontrollförsök vi företagit med afseen¬ 
de på brännfläckar å blad, att en liknande förbränning 
här ej får ifrågasättas. De resultat, som af dessa försök 
framkommit, hafva nemligen ej vid något enda tillfälle 
utfallit till fördel för en sådan uppfattning. Vatten¬ 
droppar hafva fått qvarligga både längre och kortare 
tid och hafva placerats på många olika sätt, utan att 
någon skadlig verkan i angifven rigtning försports. 
Den enda skada, som en droppe skulle kunna föranleda, 
skulle väl vara den, att under upprepad förnyelse af 
vattendroppen på ett och samma ställe så småningom 
i vattnet lösta ämnen afsättas, hvilka skulle kunna an¬ 
tagas göra öfverhuden spröd och lätt sprickbar. Afven 
vattendroppar, hvilka uppvärmts till öfver 55° O. och 
utsatts för insolation hafva visat sig sakna all förmåga 
att bränna. Upphänger man deremot en vattendroppe 
på undre sidan af ett täckglas inom en fuktig kam¬ 
mare af ofvan beskrifven konstruktion på ett lämpligt 
afstånd från bladets yta, ungefär */ 4 ctm, och låter in¬ 
solationen verka genom densamma inträffar det någon 
gång, då insolationen är särdeles stark, att en svag 
brun fläck visar sig såsom antydan till en skedd för¬ 
bränning. Vi kunna anföra ett par sådana fall, der 
verkligen ett om än svagt brännsår på dylikt sätt åstad¬ 
kommits. Denna omständighet talar emellertid ej för 
utan utgör ett motbevis mot vattendropparnes ifråga¬ 
satta egenskap. Den bevisar att först då, när vattendrop- 
parne förlägges öfver bladets yta, kan deras natur af 
brännglas ifrågasättas; ligga de deremot omedelbart 
på bladskifvan äro de fullständigt overksamma och detta 
helt enkelt derför, att deras brännförmåga då ej ligger 
‘) Hoffmann, 1. c. sid. 120. 
