132 
på hösten och öfvervintrar som små, föga förgrenade 
plantor, som blomma följande vår, och är således att 
hänföra till ”plantæ annuæ hiemantes” (Ascherson). Det 
är emellertid märkligt, att den icke genom tidig sådd 
kan tvingas till blomning och fruktsättning under för¬ 
sta året, såsom fallet torde vara med de flesta öfriga 
arter inom samma biologiska grupp. 
2. Veronica agrestis L. ß calycida Fr. På träd¬ 
gårdslanden i Bergielund förekommo som ogräs redan 
i början af maj 1890 små blommande exemplar af denna 
form. De hade således otvifvelaktigt öfvervintrat. Utom 
genom de stora inskurna foderflikarne fann jag att for¬ 
men utmärkes genom en från vanlig V. agrestis L. af- 
vikande bladtyp. Bladen äro nemligen mera rundade, 
med mera utåt riktade bladtänder, samt hafva en mörk¬ 
grön saftig färg och en mer glänsande yta än hufvud- 
formens blad. Emellertid skall f. caJycida Fr. enligt 
Fries’ beskrifning, och såsom originalexemplar utvisa, 
hafva en gracil växt, under det Bergielundexemplaren 
äro mer robusta. Detta torde dock kunna förklaras 
af ett olika växtsätt, i det de gracila exemplaren torde 
hafva växt mer i skugga. Däremot har jag hos Fries’ 
exemplar, liksom hos alla andra exemplar af calycida- 
formen, som jag haft tillfälle att se, återfunnit den of- 
van angifna formen och utseendet hos bladen, och är 
därför öfvertygad, att mina exemplar verkligen tillhöra 
formen calycida Fr. 
Allteftersom nyssnämnda plantor tillväxte, för- 
svunno emellertid karaktärerna af f. calycida Fr. De 
senare bildade blommorna hade normala foderflikar, 
och de yngre bladen närmade sig alltmer utseendet 
hos hufvudformen. Hos större individ, som jag insam¬ 
lat, hvilka hafva utseendet af alldeles vanlig V. agrestis 
L. kan man vid basen finna halft vissnade foder och 
blad, som visa, att individet i sin ungdom tillhört f. 
calycida Fr. 
