t 
150 
Ju varmare och fuktigare — och mera förfallet — 
växthuset är., desto yppigare är formen, mer saturerad 
färgen; hela utseendet blir snart sagdt tropiskt. 
Af de följande stora slägtena, Cortinarius, Hygro- 
phorus, Lactarius , Hussula , ja äfven Cantharellus har jag 
aldrig i växthus sett ringaste spår ej heller om deras 
förekomst i dylik lokal träffat någon uppgift. Der- 
mot är Lcntinus lepideus (”jern vägss vampen”) här så 
mycket mera hemmastadd och frambringar stundom de 
mest storartade och vidunderliga missbildningar, om 
hvilka Mykologiens historia har åtskilliga curiosa att 
berätta. 
En af de intressantaste bland våra orangeriers 
innevånare är onekligen den ensamstående Schizophyllum 
commune , hvilken tidtals härstädes massvis uppträder 
på de stora träbaljorna i palmhusen. I fria naturen 
är den här i trakten aldrig sedd. 
Till sist är bland Agaricini att omnämna den på 
gränsen till Polyporei stående Lenzites sœpiaria, någon 
gång vegeterande å träväggar. 
Bland Polyporei saknar det artrika slägtet Boletus 
hittills och antagligen allt framgent representanter i 
våra drifverier. Äfven slägtet Polyporus förekommer 
mindre ofta än man skulle vänta; orsaken är sannolikt 
dels att orangeriträdens sjukliga partier, der snyltsvam- 
par helst slå sig ner, omsorgsfullt ansas eller aflägsnas, 
dels att, om någon individ det oaktadt lyckats få fäst 
fot, han med sitt långsamma växesätt snart nog upp¬ 
täckes af trädgårdsmästaren, som gör processen kort 
med hans unga lif. De arter jag funnit äro P. elegans 
på en Camélia- rot, P. destructor på furuvirke, P scanicus 
(? — eller fumosus) och P. versicolor begge rent af 
tropiskt yppiga) å löfträdsstammar för uppbärande af 
exotiska Orchidéer, P. sanguinolentus både å varmhu¬ 
sens trädstammar och å trävirke, der äfven P. vaporarius 
och corticola hvar sin enstaka gång antecknats. 
