242 
likt har ju livad speciellt svamparna beträffar varit 
fallet. Skulle man draga konsekvenserna härur, skulle 
man ju vid kritiska tillfällen alltid förkasta det gamla 
namnet. 
Nu kan det naturligen vid undersökningen af 
originalexemplar inträffa, att man finner ett äldre 
namn omfatta flera sedermera skilda arter, såsom t. 
ex. med J Betula alba Lin. Kan man med bestämdhet 
veta att Linné med detta namn menade såväl Bet. 
verrucosa , som odorata blir det nuvarande betecknings- 
sättet riktigt, men om Linnés beskrifning varit otyd¬ 
lig och man samtidigt funnit hans originalexemplar 
eller af honom bestämda exemplar endast omfatta, 
hvad man nu menar med Betida verrucosa , skulle 
detta namn vika för det äldre Betula alba. 
Jag skulle således vilja fastslå, att då en be¬ 
skrifning aldrig kan uppgöras fullt och för alla tider 
allmängiltig, så eger man att gå till originalexem¬ 
plaren och en undersökning af dessa bör alltid fålla 
utslaget så, att om det härvid befinnes att alla exem¬ 
plaren tillhöra samma art, så bör det äldre namnet 
bli gällande framför ett tilläfventyrs allmänt brukligt 
yngre. Naturligtvis är den inskränkningen i denna maxim 
gifven : för så vidt det ej genom andra omständigheter är 
uppenbart att auctor med sitt namn nödvändigtvis 
menat något annat. *) Ett motskäl mot den upp¬ 
fattning jag här sökt göra gällande framhålles af 
Nordstedt **), att ”om man sätter originalexemplar öf- 
ver beskrifnningen, så gör man godtycket till lag, 
alldenstund originalexemplar icke stå alla till buds (i 
samma utsträckning som beskrifningar), utan man en¬ 
dast måste lita på dens uppfattning, som varit i till¬ 
fälle att underkasta dem en granskning; originalexem- 
*) Med afseende på den försigtighet, som man alltid har att 
iakttaga i detta fall jmfr. en uppsats af Th. M. Fries i Bot. Not. 
1867 pp. 65 o. ff. 
**) Anf. st. p. 79. 
