Några af de i Sverige befintliga Linnéanska håndskrifterne. 
163 
I. und II Hamb. 1792) T. II p. 164 noten. Utan att vilja 
förringa värdet häraf, får man väl antaga, dels att Linné 
under sin långa lifstid i sina tryckta arbeten lemnat så 
epokgörande och tidskräfvande minnesmärken af sin ovan¬ 
liga productivité!, att dessa, som skulle hafva varit mer 
än uttömmande af vanlig arbets och alstringskraft, så tagit 
hans egen i anspråk, att föga tid och rådrum i öfrigt 
medgåfves, dels att de af honom efterlemnade handskrif¬ 
terna ock företrädesvis utgöras af förstlingsarbeten, dock 
af synnerlig vigt för att rätt fatta Linnæi egen utveckling 
och hans eget mognande först småningom för de omstört- 
nings planer, som slumrade inom honom. En så rik ande 
kunde ej framträda i ändlighetens verld fullrustad, såsom 
Minnerva ur Jupiters hufvud. 
Af dessa förstlingsarbeten torde ock K. Univ. i Up¬ 
sala bibliothek kunna uppvisa ett större antal än sjelfva 
Linnean Society. Främst de af Prof. Th. Fries i Förhandi. 
vid Skand. Naturforsk, sjunde möte i Christiania år 1856 
Bil. M. pag. 281—301 anförda, år 1853 i framl. Lectorn 
i Westerås, titulär Professoren, Reinh. Scheringssons dödsbo 
upptäckta 6 st. egenhändiga handskrifterna af Linnæus, *) 
hvaribland fem forskrifva sig från åren 1729—1734. En 
bland Linnæi många gynnare i ungdomen var Landshöfdin- 
gen i St. Kopparbergs Län Baron N. Reuterholm, på hvars 
bekostnad Linnæus företog Dalresan år 1734. Frukterna 
af denna färd blefvo ”Iter Dalekarlicurn” och ”Flora Dale- 
karlica”. Den förra förvaras ännu i handskrift i Linnean 
Society och derom lemnade Lector Hartman i Bot. Not. 
för år 1849 p. 195—198 några intressanta upplysningar. 
Den senare befann sig bland de sex från Scheringssons 
sterbhus till Upsala Univ. förvärfvade. Utgifvandet af 
*) Utredningsmannen i Sch:s bo, en illiterat Rådman, fann stilen 
besynnerlig och tillkallade dåvarande Studenten, nu Professoren. C. E. 
Bergstand ; de granskades och räddades från det dem hotande ödet 
— kryddboden. 
11 * 
