119 
sist nämda grupp sålunda verkligen är hela slägtets ur¬ 
sprungliga grundtyp, derför tala flere andra omständig¬ 
heter. Yigtigast synes mig vara, att i denna grupp Carex- 
typen kommer närmast slägtet Kobresia , hvilket måste 
anses som en ursprungligare typ, särskildt derför, att 
Carex- slägtets utriculus här ersättes af ett vanligt förblad, 
tydligen stående på en lägre grad af metamorfos. Ett 
ytterligare skäl kan sökas deri, att hos den till denna 
grupp hörande C . microglochin den axel, hvars förblad 
utriculus är, har en jämförelsevis stark utbildning, under 
det den inom slägtet för öfrigt alldeles felslagit; pågrund 
af detta faktum bör nämligen denna art anses represen¬ 
tera ett synnerligen gammalt utvecklingsstadium, allden- 
stund utvecklingen tydligen gått i den riktning, att 
nämda axel allt mer reducerats *). Slutligen visar sig 
gruppen C. monostackyæ vara just sådan, som ålderdom¬ 
liga grupper pläga: arterna äro relativt fåtaliga och vidt 
skilda från hvarandra, så att ett betydligt antal hufvud- 
typer inom gruppen kunna urskiljas. 
På grund af ofvanstående synes mig grundriktningen 
till Carex-slägtets stamträd med rätt stor säkerhet kunna 
uppdragas. De äldsta formerna hafva varit monostachyska, 
sannolikt, liksom de ännu lefvande C. monostachyæ äro, 
lågväxta och habituelt föga liknande slägtets nuvarande 
normaltyp (med tresidigt strå, långa platta blad etc.), sna¬ 
rare påminnande om små Scirpus- eller Juncus- arter. Ur 
de monostachyska formerna hafva de homo- och hetero- 
stachyska utvecklat sig. Dessa högre fl*, fördela sig på 
två hufvudgrenar; å den ena hafva arterna nästan utan 
undantag stannat på det lägre, homostachyska, stadiet, 
under det den högre utvecklade och vida artrikare grenen 
nästan på alla punkter höjt sig till den fullkomligare, 
heterostachyska utvecklingsgraden. 
Undergruppernas fylogenetiska förhållanden äro ej 
lika lätta att utreda. Jag vill här endast yttra mig om 
*) Hos Kobresia scirpina bär den som bekant två blommor, 
hos Carex endast en. 
