163 
om det indre af Landet vide vi Intet. Med Hensyn til 
Jordbundsforholdene betragtes Novaja Zemlja og Wajgatch 
som en Fortsættelse af Paechöj Bjærgene, en nordvestlig 
Gren af Ural, den dog kun i den nordligere Del af Novaja 
Zemlja hæver sig till en nogenlunde anselig Höjde ; 
Klipperne, der bestå af en mörk Lerskiffer, afgrænse på 
sine Steder udstrakte Tundrapartier. 
Vegetationen var i det mindste på de af mig besögte 
Steder frodigst på Tundraen, hvorimod Klipperne vare 
ofte næsten nögne. 
Der forekommer da på Tundraen Mosser og Lichener 
i rigelig Mængde, og på de mere fugtige Partier træffes 
endog Sphagnummoser, om og af langt ringere Udstræk¬ 
ning end i de sydligere Egne. Forövrigt indtage Monoko- 
tyledonerne den forste Plads med Hensyn til Tundraens 
Vegetation, og det er da Gramineæ og Cyperaceæ, der 
spille Hovedrollen. 
Foa arctica PBr., Glyceria Vahliana (Liebm.) Fr., Aira 
flexuosa L., Hierochloa pauciflora ItBr. og Festuca orina L. 
ere de mest almindelige; hist og her træffes også Colpo - 
dium latifolium PBr., Dupontia Fiskeri PBr., Foa pratensis 
L. og Festuca rubra L. : overalt i Moserne og på de mere 
sumpede Strækninger af Tundra’en ses Eriophorum Sckeu- 
chzeri Hppe og E. angustifotium Pottb. tilligemed for¬ 
skjellige Former af Carex rigida Good., C. rarifiora (Wg) 
I. E. Sm., medens C. ursina Desv. forekommer i tætte 
Tuer på de stærkest lerede Partier, og enkelte andre som 
f. Ex. C . pulla Good, C. salina Wg. og C. paralella Somf. 
kun træffes i de fugtigere Mosedrag. 
Af de andre Monokoty ledon er er Juncus biglumis L. 
den almindeligste, hvorimod Luzula Wahlenbergii Rupr., 
L. arcuata Wg. og L. arctica Bl. forekomme mere spo¬ 
radisk. 
Betragte vi Dikotyledonerne, er Slægten Salix meget 
udbredt, navnlig S. polaris Wg. der ikke mere end lige 
netop hæver sig op over Mosset, medens andre Former 
som S. JBrownei Ands., S . arctica Pali, og S. ovalifolia 
