gen endast 3—4 normala fruktbildaude blommor, hvilka 
kunna befrukta sig sjelfva, äfveu omde icke alltid göra sa. 
Blomhufvudet vänder sig nedåt ocli tränger ned i marken. 
För att förekomma ett lösryckande derur, ombilda sig de 
redan under blomningen förliaudenvarande öfre blom¬ 
anlagen under fruktsättningen till egendomliga hakformiga 
organ, hvilka riktas mer eller mindre bakåt, i förhållande 
till jordytan uppåt, och alltså tjena som hållhakar, un¬ 
der hvilkas skydd frukterna jemväl kunna mogna. Den 
normala blomman är nästan oskaftad; i de ombildade är 
skaftet synnerligen väl utveckladt och långt (2—4 mm.). 
På de nedersta af dessa metamorfoserade blommor förefin- 
nas ännu alla fem fodertänderna, under det att alla öf- 
riga blomdelar felslå eller på sin höjd en liten naken stam¬ 
spets synes i midten. Ju längre uppåt blommorna äro 
stälda, desto kortare blifva också fodertänderna. De öf- 
versta blommorna förete blott tjocka, kägelformiga, något 
krökta kroppar (skaft) utan spår af blad. Det är tydligt, 
att hela inflorescens-utvecklingen plötsligen hämmats vid 
ett visst stadium, och om en fortsatt utveckling å nyo 
kommer till stånd, så inträder denna hufvudsakligen i 
skaften, under det att nya blomorgan ej anläggas. En¬ 
dast få exempel af dylika, starkt metamorfoserade blom¬ 
mor äro kända. 
Vidare gjorde Föredr. några invändningar mot den 
af Sch wende ner och Goebel uttalade åsigten rörande s. k. 
sammansatta ståndare. Särskildt framhöll han, att 
det af Goebel, visserligen i förbigående, anförda skälet, 
att det ej funnes några analogt förgrenade blad, icke höll 
streck. Eichler anför (”Die Entwickelungs-Geschichte des 
Blattes”) flera exempel derpå, att blad kunna förgrena 
sig från ytan och icke blott från kanten, och vidare ville 
Föredr. erinra om bladet hos Drosera , hvars bekauta 
glandelbärande skifva väl torde kunna jemföras med de 
enskilda delarne i en sammansatt ståndare. Föredr. 
hade för öfrigt redan för 10 år sedan visat, att dessa 
