114 
täckare. Den är vanligen lågväxt (qvartershög eller min¬ 
dre). Stödladet under blomställningen är mycket kor¬ 
tare än strået, hvilket ger den ett egendomligt utseende, 
påminnande om J. trifidus (med hvilken art J. filiformis 
väl också är rätt nära beslägtad). På en stor del af de från 
rotstocken utskjutande stråna, bär den öfversta af de 
nedtill sittande slidorna, i st. f. det lilla for J. 
filiformis karakteristiska borstlika ämnet till skifva, 
en fullt utvecklad skifva, så lång att den når öfver strået 
jemte stödbladet — ett förhållande alldeles exceptionelt 
inom den afdelning af slägtet Juncus , dit J. filiformis hör. 
Samma form är af O. R. Fries tagen i Norrbotten vid 
Björkfors, Nederkalix sn., 18 1 / a 58, hvilket visar att den 
ej är uteslutande alpinsk. Intressant vore att få veta 
mer om dess utbredning, liksom om hur pass konstant 
den är, hvarför Föredr. rekommenderade den åt deras 
uppmärksamhet, som i sommar hafva tillfälle att besöka 
fjällen eller det öfriga nordliga Sverige. 
Först C. Hartman och sedan Föredr. hade uppgifvit 
Poa strida för Jemtland. En närmare undersökning hade 
emellertid öfvertygat Föredr., att den form, som är all¬ 
män i den öfversta delen af den alpina regionen på 
Jemtlands och Herjedalens högsta fjäll (förmodligen äf- 
ven på andra trakter; Föredr. hade sett den både från 
Dovre och Lui. Lpm.) ej är den rätta Poa strida Lindeb., 
hvilken Föredr. aldrig sett annat än från Dovre. Under 
det denna genom de mycket smala skärmfjällen, vippans 
mörkt brunvioletta färg och något krypande skott påmin¬ 
ner om ^P^cenisia, eger den förra P alpina’s breda skärm¬ 
fjäll, blekt blåviolett vippa och skottbildning som 
P laxa. Från denna sistnämda skiljes den lätt genom 
ständigt axgroende och under blomningen utbredd vippa, 
från P. alpina vivipara bäst genom bladen, hvilka äro 
Bammanvikna, uppåtrik tade, jemt afsmalnande mot spet¬ 
sen och alltså der ej huflikt sammandragna, under det 
bladen hos P. alpina äro platta, rakt utåtriktade, ännu 
