123 
hafva en i grönt skiftande färg. Någon gång kunna 
dessa vara något upphöjda och matt glänsande. De äro 
hufvudsakligen belägna på ansvällningarnes från stammen 
vettande sida och närmade i grupper, som då äro för¬ 
lagda mot ansvällningens kanter. 
Efter första året och under närmast följande år för¬ 
siggå förändringar, hvilka medföra åtskilliga omvex- 
lingar i form (jemfr. fig. 12, a, b, c). Dessa formför¬ 
ändringar inträda först hos de äldsta d. v. s. de neder¬ 
sta och gå härifrån successive uppåt. På hvarje utväxts 
yta börja små ojemnheter visa sig med alldeles samma 
utseende, som karakteriserade den svaga början till de 
enkla ursprungliga utväxterna. De hafva äfven alldeles 
samma utvecklingssätt som dessa (fig. 12, b). De på 
detta sätt bildade sekundära vårtutväxter förete derför 
också i allt samma egenskaper, som utmärkte de primära. 
Ett dylikt återupprepande i tillväxandet af vårtutväxter 
kan vidare förnyas, så att vi sålunda erhålla ansvällnin¬ 
gar af tredje eller fjerde ordningen. Förloppet i utveck¬ 
lingen är här också alldeles densamma som vid de pri¬ 
mära eller sekundära utväxterna. De förut omtalade 
prickarne äro hos dessa ansvällningar af andra eller högre 
grad ännu tydligare och mera grupperade och synas 
för obeväpnadt öga som ljusgröna, något upphöjda matt- 
glänsande fläckar. Ser man närmare efter, hvarest på 
ytan af de primära ansvällningarne de sekundära fram¬ 
komma, kan man i de fleste fall vara säker på att kunna 
markera dem på de ställen der knoppar lågo närmade 
intill hvarandra eller voro gruppvis ordnade. Särdeles 
tydligt framträder anordningen på äldre stammar, på 
hvilka korken affjällats. 
Det skrofulösa yttre, som ansvällningarne på anförda 
sätt erhålla, går emellertid med tiden förloradt i samma 
mån som ojemnheter na försvinna. 
Samtidigt med ansvällningarnes sekundära utveck¬ 
lingsprocess utvidga sig de särskilda utväxterna åt alla 
