10 
D. Bergendal. 
rättvisa mellan tvenne erfarne anatomers åskådningssätt 
om uppfattningen utaf de vegetativa väfnaderna. Man 
kan derföre icke undgå att känna förvåning öfver, att en 
nybörjare i sitt förstlingsarbete tilltror sig att ej blott af- 
göra, hvilken utaf de i senare tid framkomna väfnadsupp- 
ställningarna är den bästa, utan ock vågar mästra och 
förändra densamma. Denna förvåning ökas ännu mera, då 
man finner, att hr. Adlerz gjort sina studier på några 
knoppfjäll — alltså på organ, som i morfologiskt och ana¬ 
tomiskt afseende äro starkt ombildade för en speciel funk¬ 
tion. Lägger man härtill, att förf. med öfvermod behand¬ 
lar vårt lands förnämste växtanatom och förvrider hans 
yttrande, synes det vara fullt påkalladt att i korthet blotta 
beskaffenheten utaf den anatomiska ståndpunkt, som han 
intager i sitt arbete öfver knoppfjällen (i Bihang till Vet. 
Akad. Handl. Bd. 6 n:o 15). Derigenom kunna också 
framtida författare i dessa ämnen besparas mödan att taga 
kännedom om förf:s bidrag till väfnadssystematiken. 
För den sakkunnige torde det vara uppenbart, att 
förf. alldeles icke är vuxen att utföra det värf, han åta¬ 
git sig. Han har nemligen ingen rigtig och klar uppfatt¬ 
ning utaf de gamla eller nya väfnadsarternä. Som bevis 
för detta yttrande vill jag anföra forks vexlande åsigter 
om cellväfnad, korkväfnad och sklerenkym. 
o 
A 7:de sidan försvarar förf., att d. Bary skiljer skle- 
renkymet från cellväfnaden, oaktadt korkväfnaden qvar- 
hålles inom densamma. Detta skulle motiveras derutaf, 
att korkcellerna i ungt tillstånd äro rika på protoplasma. 
Men förkorkningen inträder vanligen redan i den unga 
outvuxna ännu meristematiska cellen, och sålunda är det 
alldeles icke något för korkväfnadselementen utmärkande, 
att de såsom yngre lefvande celler äro protoplasmarika. 
Sklerenkymcellerna ha vida längre oförändrad cellqvalitet 
än de flesta korkcellerna. Förf. anser sig vidare kunna 
skilja korkcellen derpå, att den är absolut död. Detta är 
origtigt (de Bary Vergl. Anatomie etc. ss. 119 — 1*20), och 
