36 
A. P. Winslow. 
Då denna form icke är beskrifven förut på svenska, med¬ 
delas här en fullständig beskrifning på densamma. 
P. Lapath . y. maculatum Dyer & Trimen. Stjelkar 
vanligen talrika från samma rot, upprätta, uppstigande el¬ 
ler ofta nedliggande, temligen grofva, rödfläckiga, med 
starkt uppsvälda knän; stipelslidor se ofvan; bladskaft va¬ 
rierande till längd (ända till 2 ctm.), bladskifva varie¬ 
rande, bredt äggrund — lancettlik, (ända till 14 ctm. lång 
ocli 5 ctm. bred på yppiga explr, vanligtvis betydligt 
mindre), fläckig eller ofläckad, under grön (naken) 
eller gråluden; peclunklerna mer eller mindre glandel- 
prickiga; axen merendels talrika, tättsittande, ofta före¬ 
nade till panicula, mindre tättblommiga och smalare än bos 
hulvudformen, af smalnande mot spetsen, ofta med spetsen 
hängande; blommor vackert rosenröda, någon gång grön- 
hvita, temligen små; ståndare hortare än blomhyllet. Ar 
den gröfsta formen af våra Polygona; ända till alnshög. 
Förekommer på ruderatplatser. 
Af flera skäl anser jag, att det är just denna form, 
som är Linnés P Lapathifolium. Visserligen är L:s diag¬ 
nos i Species Plant. (1753) något tvetydig; men under 
densa # mma står ”hab. in Gallia”, då han omöjligen kan hafva 
afsett den under P. Lapathif. nu gängse formen. Derjemte 
upplysa Dyer & Trimen (1. c.), att den af L. vid ofvan 
nämda art citerade figuren (Lob. Ic. 315) är en vacker 
teckning af P. maculatum. Jemför för öfrigt Hartmans 
uppsats i W. Ak. Handl. 1851 angående Linnés herb. — 
Mycket mera vore att säga om denna punkt; för att ej 
blifva allt för vidlyftig, måste jag här af bry ta. 
Fries (1. c.) upptager en (fjerde) form af lapathifo- 
lium, neml. 
(à) laxum Reich. Om denna mera, när jag kommer 
till de hybrida formerna. 
2. P. Persicaria L. Stipelslidor cylindriska, i all¬ 
allmänhet tätt slutande till stjelken, likformiga (d. v. s. 
ej bestående af en nedre, fastare och en öfre hinnaktig 
