Literaturöfversigt. 
ordning och beskaffenhet, som iakttagelserna visa. För¬ 
klaringen är då dels kausal- mekanisk, d. v. s. angifver, 
huru en viss väfnadsform uppkommer — den andra och 
vigtigaste synpunkten är den biologiskt-fysiologiska, som 
upplyser om väfnadens noggranna öfverensstämmelse med 
dess fysiologiska funktions fordringar. Det är nemligen, 
såsom selektionsteorin lär, just denna öfverensstämmelse, 
som gifvit upphof till den föreliggande väfnadsformen. 
Väl synes i individens utveckling formen tillkomma 
före beliofvet af dess användning, men Haberlandt sluter 
sig till den mening, som under artens utveckling fordrar 
en motsatt ordningsföljd. 
Sedan fif. sålunda betecknat sin teoretiska utgångs¬ 
punkt, stannar han först vid redogörelsen för assimila- 
tionsväfnadens cellformer. 
1. Palis sadcell erna bilda vanligaste formen. De ha 
cylindrisk och långsträckt form och äro stälda vertikalt 
emot organets yta. Ifrån palissadcellerna skiljas armpa- 
lissadceller, hvilka sända utskott emot organets yta. 
Hvarje utskott motsvarar en enkel palissadcell. 
En annan form bilda trattcellerna, hvilkas breda ändar 
ligga intill epidermiscellerna, med den smalare träda de 
i förbindelse med svampparenkymet. 
2. Tafvelformiga polyedriska celler med eller utan 
inskjutande membranveck. 
3. Isodiametriska vanligen något rundade celler. 
4. Svampparenkymet. 
Denna redogörelse är morfologisk. Nu frågar ff., 
med hvilken utaf förutnämnda cellformer är den största 
assimilationsenergin förknippad. Från den allmänna fö¬ 
rekomsten af palissad- och svampparenkymcellerna slutar 
ff. till, att endera af dessa väfnader måste hafva största 
assimilationsenergin och anställer en jemförelse mellan 
antalet klorofyllkorn i dessa båda väfnader. 
Ricinus communis hade på en kvadratmillimeter 
11200 palissadceller och 4600 svampparenkymceller. De 
