Literaturöfversigt. 
159 
för flertalet dikotyla växter. Palissadväfnaden är assi¬ 
milationsväfnad, nervernas slidparenkym är bortforings- 
väfnad, och svampparenkymet utgör den tilledande väfnaden. 
Ff. beskrifver noggrannt bladets byggnad bos Ficus 
elastica. Här finnas flere lager palissadceller och svamppa- 
renkym af vanlig form. Det senare är den specielt tilledande 
väfnaden men tjenstgör dessutom för transspir ationen och 
deltager kraftigt uti assimilationen. 
Af ljuset äro palissadcellernas periferiska läge bero¬ 
ende, liksom äfven deras ställning befrämjar de mot blad¬ 
ytan vinkelräta strålarnes djupare inträngande uti väf¬ 
naden. 
Följande kapitel behandlar assimilationsväfnadens in- 
tercellularrum, hvarvid påvisas att hvarje assimilerande 
cell på något ställe ligger intill ett intercellularrum 
och derigenom erhåller omedelbar tillgång på luft* 
Äfven anmärkes, att intercellularrummens fördelning är 
utaf stor betydelse med hänsyn till åstadkommandet utaf 
en snabb bortledning af assimilationsprodukterna. 
Men tydligen skulle safterna kunna snabbare bortföras 
ur en enda rad långsträckta palissadceller än ur flere 
öfver hvarandra stälda celler, hvilkas tvärväggar sätta 
ett hinder i vägen för saftledningen, och tvärväggarnes 
förekomst beror heller icke på assimilationsprincipen, utan 
de äro nödvändiga för beredandet af nödig mekanisk fasthet. 
Utom i assimilationsväfnad kunna äfven assimilerande 
celler förekomma spridda, då något lokalt behof fordrar 
rikligare tillförsel af assimilationsprodukter, än de befint¬ 
liga ledande cellerna kunna åstadkomma. Så hafva många 
körtelhår (Dictamnus Fraxinella m. fl.) och Urticas brännhår 
dylika lokala assimilationsceller. Äfven klyföppningarnas 
klorofyllförande slutceller tillhöra samma kategori. 
I allmänhet utbildas assimilationssystemet ur grund- 
parenkymet, men ingalunda är denna regel fri från un¬ 
dantag. Haberlandt uppgifver, att assimilationsväfnad 
