Om bladens bygnad hos några Ericineer. 
181 
som förlöpa ett litet stycke från palissadparenkymets inre 
gräns, äro cellerna af denna inre väfnad tätare hopslutna 
och bilda vackra strängslidor. 
Till denna grupp höra några jEWca-arter samt JBruc- 
Jcenthalia spiculifolia och Pentapera Sicula. 
Tredje gruppen. Hit höra de ojämförligt flesta Ericce 
samt några andra, som alla äro utmärkta af en enkel 
fåra långs undre sidans midt. Flere grupper af lägre 
ordning skulle kunna uppställas, hvartill här dock ej är 
platsen. De mer i ögonen fallande olikheter dem emellan, 
på hvilka deras berättigande skulle bero, må det vara 
nog att här blott antyda. 
Fåran kan sålunda t. ex. vara grund och smal, eller vid 
sin sprickformiga öppning utåt trång och inåt vidare, eller 
åter stor och vidöppen. Om med sistnämda form förenar 
sig förekomsten af en långsgående vall i fårans botten, där 
epidermiscellerna äro något större än eljes i fåran, klyf- 
öppningar saknas och ett ej för glest lager klorofyllförande 
celler träda emellan öfverhuden och mediansträngen, får 
man en öfvergångsform till föregående grupp ; flg. 7. Bla¬ 
dets kanter äro ibland ganska skarpa; flg. 4. Det är då lätt 
att skilja emellan öfre ytan och den undre, hvars hälfter 
då äro hoplutade mot fårans mynning. Men detta är långt 
ifrån alltid fallet, kanterna äro fastmer rätt ofta afrundade ; 
lig. 3. Ibland till den grad att, helst när fåran därjämte är 
vid, man skulle tro sig se ett bifacialt blad med mot undre 
sidan tillbakaböjda kanter; figg. 8, 9, 10. Så hafva 
också väl alla hithörande bladformer tils för ej länge 
sedan uppfattats, åtminstone i den beskrifvande botaniken. 
Men dels måste jämförelse med andra nära lika formade blad, 
som dock tydligt äro centriska, väcka någon förmodan 
om äfven likartad bygnad; och dels lär verkligen utveck¬ 
lingshistorien att man äfven här har att göra med cen- 
triska blad, som på båda sidor hafva palissadparenkym, 
hvilket blott på en del af undre sidan afbrytes för att 
