48 
E. V. Ekstrand. 
blefvo platta, hvarigenom skilnaden mellan blommorna till 
en början vardt mindre märkbar. Hvarje blommas sporo- 
gonium hade sedan på normalt sätt nedträngt djupt i 
den gemensamma axelns köttiga väfnad parallelt med 
hvarandra, men dock åtskilda af, som det tycktes, fyra 
cellager. 
5. Blomningen hos Lopliocoleæ. 
Blommornas läge är bos de olika Lopliocoleæ ganska 
olika. Hos L. hidentata sitta honblommorna blott i stjel- 
kens och de ovanligt långa nyskottens 1 spets — på de 
sparsamt förekommande ventrala grenarne har jag aldrig 
iakttagit några honblommor. Hos L. minor och hetero- 
phylla sitta de så väl i stjelkens och de korta ny skottens 
spets som på genom ändförgrening uppkomna biaxlar och 
der jämte äfven på ventrala grenar, som anläggas nedom 
vegetationspunkten. Hos L. cuspidata har jag ej iakt¬ 
tagit några nyskott; i öfrigt är honblommornas läge lika 
det hos de sist nämnda arterna, blott med den skilnad, 
att då hongrenarne hos dessa vanligen äro samlade mot 
stjelkens topp, sitta de hos L. cuspidata utefter dennes 
hela längd. Då nu äfven hanblommorna hos denna art 
sitta fästade på samma sätt som honblommorna och dess¬ 
utom stundom äfven i stjelkens spets, och så väl han¬ 
som hongrenar äro ganska talrika på samma stånd, får 
arten härigenom ett ganska afvikande utseende från de 
öfriga. 
Nu några ord om könsfördelningen. Vi ha redan 
antydt, att L. cuspidata är autoik, d. v. s. eger B och 9 - 
blommor på skilda grenar på samma stånd; af de öfriga 
är L. heterophylla paroik, d. v. s. med S och 9 blommor 
sittande intill hvarandra på samma axel; L. hidentata och 
minor åter äro dioika. 
1 Nyskott kallas sådana biaxlar, som uppspira straxt nedom 
•en honblomma. 
