Literatur-öfversigt. 
63 
ämne utan snarare ett oorganiskt salt, någon klormetall. 
Dessa salter skulle näml. enligt den erfarenhet, som ur 
talrika jämförande försök vunnits, ej behöfva förefinnas i 
starkare lösning än 1 à 2 procent och'”en så obetydlig 
mängd kan ju alltid under den långa tid, som härtill 
erbjuder sig i omärkbara portioner småningom inkomma 
i cellsaften, där dylika föreningar, som bekant, städse 
förefinnas.” 
En följd af cellsaftens ofvan nämda stora frändskap 
till vatten är nu, att detta, närhelst så ske kan, utifrån 
upptages, hvarigenom naturligtvis cellsaftvacuolens storlek 
så småningom ökas, då ju inga af dess lösta beståndsdelar 
kunna uttränga genom den membranen beklädande proto- 
plasmasäcken, hvilken därför också alt mera uttänjes, på 
den ännu veka membranen öfverförande trycket inifrån. 
Äfven membranerna utvidgas emellertid, till dess slutligen 
motståndet af deras ofta betydliga elasticitet blir lika 
starkt som innehållets utvidningskraft, då ett slags jäm- 
vigt inträder; detta är livad vi kalla turgor. 
På ofvan beskrifne förhållanden och egenskaper bos 
cellens delar bar nu förf. grundat teorien för sin metod: 
att för utrönande af turgors omfång jämföra storleken af 
en turgescent cell med storleken af samma cell efter tur¬ 
gors upphäfvande, utan att lifvet därför får afbrytas. 
Genom användande af starkare concentrerade saltlösningar 
än de cellsaftens absorptionskraft motsvarande beröfvas 
nämligen denna småningom sitt upptagna vatten, och 
vacuolen aftager i storlek, till dess membranen snart åter¬ 
får sitt ursprungliga omfång, och turgor således upphäfves. 
Ar saltlösningen stark nog, fortsättes emellertid vatten- 
borttagandet ännu längre, plasmasäcken, som i lefvande 
tillstånd elastiskt omsluter cellsaften, lossnar från väggarne 
och innesluter till sist i cellens midt vacuolen i form af 
en helt liten kula, och det sålunda uppkomna tomrummet 
fylles i stället af den inträngande lösningen. Förf. bar 
för uppnående af detta mål, turgors fullständiga upphäf- 
