Om Linnea borealis L. 
87 
ringsskott kunna uppnå. De äldsta sådana, jag hittills 
lyckats finna, liafva haft en ålder af 13 år. Tvifvelsutan 
kunna de dock under särskildt gynsamma förhållanden 
nå en ännu högre ålder. Det exemplar som de nämnda 
13-åriga stamdelarne tillhörde hade en längd af 10,5 fot. 
Uti ”Flora Lapponica”, sid. 208, berättar Linné att han 
i Umeå lappmark sett ett exemplar af ej mindre än 18 
fots längd. Efter den erfarenhet jag eger om föryngrings- 
skottens variationsförmåga i afseende på längd, anser jag 
mig kunna påstå, att de äldsta stamdelarne hos detta 
exemplar voro mer än 20 år gamla. — Hafva vi härmed 
funnit ett svar på frågan om Linnæa-s tam mens ålder, 
återstår att afgöra, huru gammalt ett Linnæa-indivi d 
kan blifva. I detta afseende öfverensstämmer Linnæa san¬ 
nolikt med de perenna, kraftiga rhizomer egande, örterna. 
Dess hufvudstam förhåller sig ju i visst afseende allde¬ 
les som ett rhizom. Under det att den bortdör i sin 
bakre ända, tillväxer den framtill, dervid oupphörligt skaf¬ 
fande sig nya rötter som fästa den vid marken och 
förskaffa den näringsämnen. Den synes derför under 
gynsamma förhållanden böra kunna nå huru hög ålder 
som helst. 
En biologisk egendomlighet hos Linnæa-stammen är, 
att dess tjocklekstillväxt är mycket svag. Diametern hos 
en 13-årig föryngringsgren har jag funnit vara blott 2,2 
mm., under det att den hos ettåriga föryngringsgrenar 
regelmässigt uppgår till nära hälften af detta mått. Då 
stammen sålunda ständigt förblir mycket smal, kan den 
endast ofullständigt fylla en af sina uppgifter, nämligen 
den att bilda förvaringsrummet för den reservnäring väx¬ 
ten bereder åt sig på eftersommaren, för att använda på¬ 
följande vår vid den snabba utveckling af talrika nya 
grenar och blad, scm då eger rum. I den innersta delen 
af veden, i märgstrålarne, och isynnerhet i bastet finnes 
visserligen stärkelse magasinerad, men påtagligen ej i till¬ 
räcklig myckenhet för att motsvara det nyssnämnda be- 
