94 
V. B. Wittrock. 
ter ar naturligt. Frågan blir sålunda, om örtbladen lefva 
blott öfver en vinter eller måhända öfver flere. Svaret 
är, att örtbladen normalt dö efter första vintern, sedan 
de flesta af de nya örtbladen på försommaren blifvit ut¬ 
vecklade. Ej sällan finner man dock, isynnerhet hos för- 
yngringsskott, att en del örtblad lefva öfver ej blott en, 
utan tvenne vintrar. Under sitt andra lefnadsår hafva 
de dock ej samma friska utseende och starkt gröna färg 
som under det första. På samma sätt som lågbladen, 
affalla ej heller örtbladen genast efter det de förtorkat. 
Tvärtom qvarsitta de länge i detta tillstånd, oftast ett år 
och derutöfver. — För jemförelses skull må det tilllåtas 
mig att redogöra för örtbladens ålder hos ett par andra, 
allmänna svenska växter. Den med Linnæa till habitus 
nära öfverensstämmande Vaccinium Oxycoccus L. har efter 
regeln tvååriga blad. Treåriga förekomma hos honom 
ungefär lika sällan som tvååriga hos Linnæa. Barren 
hos Pinus sylvestris L. blifva här vid Upsala i allmänhet 
3—4 år gamla och hos Picea excelsa (Lamk.) Link nå 
de en ännu högre ålder, nämligen af 5 ända till 7 år. 
Örtbladen hos Linnæa tjenstgöra ej blott som organ 
för beredning af näringsämnen, utan äfven såsom magasin 
för reservnäringsämnen. I detta afseende supplera de 
stammen, som, enligt hvad förut blifvit nämndt, här ej 
synes kunna rymma reservnäring i en myckenhet motsva¬ 
rande behofvet. Enligt E. Mer’s intressanta undersök¬ 
ningar *) tjenstgöra de öfvervintrande örtbladen (”feuilles 
hivernales”) såsom reservnäringsmagasin hos åtskilliga 
träd och buskar. Sannolikt synes det mig vara, att detta 
är allmän regel hos de ”ständigt grönskande” växterna. 
För beskaffenheten af reservnäringen i örtbladen hos Lin¬ 
næa kommer redogörelse att lemnas i sammanhang med 
framställningen af bladets anatomi. Nu må, såsom något 
*) Framlagda i ”Bullet, d. 1. Société Botanique de France, tome 
23, sid. 231-238. 
