138 
V. B. Wittrock. 
I normala fall äro biaxlarnes stödjeblad små lancett- 
lika, oskaftade högblad. Någon gång hnner man dessa 
ersatta af örtblad, liknande de vanliga, blott med det 
undantag att de äro alldeles helbräddade. Denna så 
föga genomgripande förändring förer med sig, att vid en 
redogörelse för blommornas anordning man i dessa fall 
har att omtala tvenne axillära blommor i stället för ett 
dichasium. Hos ett årsskott af nu ifrågavarande slag voro 
stödjebladen till och med de största bladen på hela års¬ 
skottet; och i sammanhang härmed voro de i deras blad¬ 
veck sittande blombärande biaxlarne särdeles starkt ut¬ 
vecklade, särskildt livad deras nedersta mellanled vidkom. 
Liksom stödjebladen voro skottets största blad, voro äfven 
dessa mellanleder skottets längsta. 
Hos ett af mig iakttaget fruktifikationsskott hade ej blott 
stödjebladen, s, utan äfven biaxlarnes begge förblad,/, an¬ 
tagit örtbladnatur; se fig. 18. Äfven här hade biaxlarnes 
nedersta mellanled nått en åtmin- 
y stone relativt starkt utveckling. — 
I sådana fall voro blommorna att 
betrakta såsom ensamma terminala. 
På samma sätt hade man att be¬ 
trakta blommornas anordning på 
skott af den beskaffenhet som fig. 
19 utvisar, ty äfven här äro biax¬ 
larnes förblad af örtbladsnatur. 
Jemte denna afvikelse förekom hos 
nu ifrågavarande skott — såsom 
den citerade fig. utvisar — flera an¬ 
dra. Hufvudaxelns öfversta mellan¬ 
led är (liksom nästan alltid då biax¬ 
larne äro starkare utvecklade än vanligt) mycket kort. 
Stödjebladen äro örtblad. Det ena af dem är större, 
nemligen det som stödjer den starkare utvecklade biaxeln. 
Biaxlarne äro kraftigare än vanligt samt ega tvenne öf- 
vertaliga, ej fullt motsatta blad af ungefär samma be- 
