Om stambygnaden hos Leycesteria formosa. 
173 
vinnes genom öfverhudens tjocka kutikulariserade ytter¬ 
vägg samt det kollenkymatiska hypodermat. Den ovan¬ 
liga rikedomen på klyföppningar är äfven en mycket an¬ 
märkningsvärd omständighet, som emellertid finner sin 
förklaring i det yttre barkparenkymets ovanliga beskaf¬ 
fenhet. 
I årsskotten bos de vedar tade växterna i allmänhet 
är barkparenkymet mer eller mindre fullständigt differen- 
tieradt i tvänne väfnader, nämligen ett yttre och ett inre 
barkparenkym. Det förra är en kollenkymatisk kloro¬ 
fyllförande väfnad, det senare återigen bildar ett lika¬ 
ledes klorofyllförande, men mera tunnväggigt och med 
intercellularum försedt parenkym. I den växt, om hvil¬ 
ken här är fråga, är endast den yttersta cellraden i det 
yttre barkparenkymet ombildad till kollenkym, som helt 
och hållet förvandlats till ett liypoderma och följaktligen 
saknar klorofyll, under det hela den öfriga delen utveck¬ 
lats till ett tunnväggigt och rikligen klorofyllförande pa- 
lissadparenkym. Det inre barklagret utgör deremot ett 
klorofyll-löst kollenkym. Hufvudmassan af den yttre bark- 
väfnaden är således här i mycket högre grad än hos de 
vanliga vedartade växterna en assimilatorisk väfnad, och 
dermed står utan tvifvel den talrika förekomsten af klyf- 
öppningar i det närmaste samband. Denna öfvervägande 
afpassning för en assimilatorisk verksamhet är så mycket 
mer anmärkningsvärd, som årsskotten hos Leycesteria 
hafva väl utbildade och talrika blad. Ty när annars det 
yttre barkparenkymet är ombildadt till ett palissadparen- 
kym, står denna anordning i samband med en mer eller 
mindre fullständig frånvaro af blad. 
Af ej mindre intresse är det inre barkparenkymets 
ombildning till ett kollenkym, som till sin bygnad öf- 
verensstämmer med det kollenkymatiska yttre barkparen¬ 
kymet hos andra vedartade växter, ehuru det saknar 
klorofyll. Jag är böjd till att tro, att denna ombildning 
afser att mot kölden skydda det ömtåliga och saftrika 
