3 
, 1. Vårens antag:. 
Forstå Stycket. 
Bland sinnliga föremål gifvas väl få med större tjusnings¬ 
kraft än ordet Vår ; knappast något som Skalderne oftare 
besjungit; icke något som lika gemensamt anslår hvarje va¬ 
relse med känsla och lefnadslust. Och hvad innebär icke 
våren för blomsterverlden? Upvaknandet till ett nytt lif. 
Och för Botanisten — föga mindre. Är då våren så herrlig 
och skön i Norden? Blott i hoppet, här i bokstaflig mening 
grönklädt; men knappast i den grå verkligheten, åtminstone 
icke i Upsala, ”Yårens blommor 11 äro rätt tunnsådde på de 
öppna nakna fälten; ”vårens ljumma vindar,” ”Zephirens 
flackt 1 * o. d. synes mest vara en saga, lånad från Hesperi- 
demes land. Dock hvarföre klaga just der s hvarest man städ¬ 
se omgifves af den högre, herrliga våren i menniskolifvet, 
af de oförgängliga blommorna i menniskosinnet. De skym¬ 
mas icke ens af den vanliga vårens eljest prisade ”Maj-skyar” 
som likväl rätt ofta nedgjuta frusna, stelnade tårar. Huru 
efterlängtadt är likväl icke hvarje vårens förebud! Huru kär 
hvarje helsning från södern med de återvändande flyttfoglar- 
ne! Huru mången undran huru snart den kära gästen skall 
anlända till vår kust och sen till våra berg! Gifvas då inga 
lagar för dess antåg? Jo visserligen; i naturen, det mest 
"lagbundna rike, sker intet af slump eller nyck; men dessa 
lagar missförstås så lätt, emedan tolkaren så ogerna afstår 
från att tillika afgifva sitt votum, sitt tycke, hur det borde 
vara. Naturen är.ändå det största snillet; forskare med ett 
lån deraf vakte sig att förmycket commentera naturens ora¬ 
kelsvar; afskrifvare utan detta lån att icke förkasta hvad dem 
icke synes nog platt, prosaiskt och handgripligt! 
Från den jordens trakt, som försmäktar i evig sommar, 
der träden vanligen fälla sina löf den heta årstiden och ut¬ 
skjuta nya skott den regnfulla, som egentligen motsvarar vår 
höst och vinter, vandrar våren, som välbekant, anförd äf den 
stigande solen, vexelvis mot södra och norra hemisferen. För- 
