Ju mera den tillvexer, ju större del af cellulen upfyller den 
och desto mera ökes antalet af gyyn eller sporidier; då mog¬ 
naden nalkas märkes i hela massan strimmor eller remnor af 
åtskillig form; till slut söndrar den sig från cellulens väg¬ 
gar och bildar liksom longitudinela fållor midt i cellulen, hvar- 
efter sporidiernas afsondring snart inträffar. Rörande spori- 
diernas bildningssätt, anser Förf. att ingenting kan med sä¬ 
kerhet sägas, utom det, att de synas bildas medelst den grö¬ 
na massan. Hvarje sporidium består af en sferisk ihålig hin¬ 
na, hvari en grön materia inneslutes ; deri märkes stundom 
en eller flera punkter. Tredje §, som omtalar sporidiernas 
rörelse, börjar med en kort historisk framställning af de ar- 
> 
ler hos hvilka man hittills varseblifvit denna; derefter fram- 
ställes denna rörelse hos Hydrodictyon, hvarest Förf. först 
observerat den. Den är 2-faldig: sporidierna röra sig lifligt hit 
och dit kring en medelpunkt och beskrifva derunder mer el¬ 
ler mindre krokiga och korta linier; men stundom händer det 
alt ett sporidium rörer sig kring ett annat, liksom vore det 
centern för det förra.* Förf. anser att rörelsens orsak, icke 
såsom den rörelse man observerat hos molekulorna, bör till— 
skrifvas en yttre, utan en inre princip; dermed vill han lik¬ 
väl ej påstå att den är lika med infusionsdjurens ; dessa haf- 
ya nemligen organer, medelst hvilka de kunna åstadkomma 
rörelsen; sådana saknas hos sporidierna; de förras rörelse 
är således frivillig, men icke dessa sednares, ehuru den lik¬ 
väl kan anses såsom hafvande sin orsak i en inre princip. 
Jnfusorierna röra sig ej ensamt genom cilierna, utan ock genom 
en frivillig sammandragning af den omgifvande membra¬ 
nen; man kan således sätta i fråga om ej äfven spori¬ 
diernas rörelse skulle kunna förklaras genom en omvex- 
lande sammandragning af den membran, som omgifver dem. 
Ty det synes ganska sannolikt att, då sporidierna hun¬ 
nit till mognad, den inneslutna gröna massan slräfvar alt ut¬ 
veckla sig, hvaraf händer att den, sträfvande att enligt sin 
natur utvexa i längden, (för att så säga} utöfvar sin kraft än 
mot en, än mot en annan punkt af membranen, som omgif- 
