47 
denna hans tolkning kan jag emellertid icite konstatera 
för de fall jag haft tillfälle att undersöka (Rheum, Aescu¬ 
lus, Ulmus). Hagel är i allmänhet en så sällsynt före¬ 
teelse, att en särskild tillpassning för detsamma redan 
a priori blir i hög grad osannolik. Hos Rheum är blad¬ 
facetternas hvälfning störst under knoppstadiet, då de 
ej kunna träffas af regndropparne, och detta står tyd¬ 
ligen i samband med det minimala utrymmet. Den 
utvuxna bladskifvan blir mer och mer jemn och, om 
hvälfningen stundom qvarstår, kan den bättre tolkas 
såsom en väx-mekanisk följd af det föregående knopp¬ 
stadiet eller såsom en lämplig förstoring af den assimi¬ 
lerande ytan. Det samma gäller i det väsentligaste om 
Aesculus och Ulmus. När ett häftigt regn i förening 
med blåst piskar dessa träds kronor, böja sig grenarne 
undan och bladen lägga sig öfver dem i alla möjliga 
ställningar, hvarvid den stöt, som regndropparne åstad¬ 
komma, lika ofta torde träffa den undre sidan som 
öfversidan. Och ändock förblifva bladen hela under 
det att de af verklig storm ej så sällan brytas eller sönder- 
styckas. Det synes mig också vara alldeles klart, att 
den mekaniska anordning, som förmår skydda bladen 
mot stormarnes menliga inverkan, är fullt tillräcklig 
att skydda dem mot de lindriga stötar, som kroppar 
med så ringa hårdhet som vattendroppar kunna åstad¬ 
komma, utan att några särskilda anordningar mot 
dessa blifva beköfliga. 
Om jag sålunda alls icke kan finna, att Kny i nå¬ 
got väsentligt afseende bevisat, att mina tolkningar af 
växternas tillpassningar för regn och dagg äro origtiga, 
samt icke fullt förstå, hvarför han ej rätt uppfattat 
min egentliga mening, och om jag vidare måste anse 
att hans ofvan omnämda tolkningar af tillpassningar 
mot regnets och haglets mekaniska verkningar äro högst 
osannolika och misslyckade, är jag honom dock 
tacksam för den uppmärksamhet han visat mina växt- 
biologiska studier, enär intresset derigenom ännu mer 
