119 
från de primära genom sin ringa tjocklek. Epidermis 
liade kutikulan svagt utvecklad, och så var äfven för¬ 
hållandet med kutikularskikten, under det att cellulos- 
skiktet var relativt starkt utbildadt. 
På de delar af stammen, som befunno sig under 
jordytan eller närmast öfver densamma funnos inga 
klyföppningar; på stammens högre upp belägna delar 
åter förekommer dylika, men ej heller der i något större 
antal. Förloppet vid klyföppningarnes bildning var 
särdeles enkelt. En epidermiscell delades genom en 
bågformig vägg i en större och en mindre cell, af 
hvilka den senare bildade klyföppningscellernas moder¬ 
cell. Sjelfva klyföppningscellerna uppstodo derigenom, 
att denna cell delades i två delar genom en vägg i 
tvärriktningen. 
Cellerna i epidermis saknade klorofyll, med undan¬ 
tag af klyföppningscellerna. De innehöllo ofta ett gre¬ 
delint färgämne; antingen förekom färgämnet i stora 
sträckor af celler, så att hela växtdelar erhöllo en röd- 
aktig färg eller ock fans det blott i små grupper af 
celler, som lågo spridda bland de öfriga epidermis- 
cellerna, hvilkas innehåll var ofärgadt. Detta senare 
förhållande var det vanligaste, och stammen erhöll der- 
igenom ett fläckigt utseende. 
Under öfverhuden vidtog omedelbart ett af ett 
vexlande antal cellrader bestående barkparenkym. Detta 
barkparenkym var skildt från mjuk bastet genom en 
skyddsslida, innanför hvilken ej något segbast förekom. 
Beträffande denna slida har jag kommit till ett annat 
resultat än Hovelacque *), som, då han behandlar bark- 
parenkymet, säger: ”Sa zone profonde n’est pas diffé¬ 
renciée en gaine protectrice, on ne voit, en effet, ni 
amidon, ni cadres; les cellules de cette zone sont très 
inégales, les unes grandes, les autres petites”. En skydds- 
slida förekom konstant och anlades redan tidigt. Den 
*) M. Hovelacque, 1. c. p. 393. 
