121 
ett på somliga ställen, som nämndt, bortdöende kam¬ 
bium från kärlknipperingen. De innersta af denna 
rings elementer omgåfvos af tunnväggiga vedparen- 
kymceller. Detta vedparenkym öfvergick småningom 
i märgväfnad och innehöll sparsamt förekommande klo¬ 
rofyllkorn, som aftogo i antal inåt. Märgparenkymet 
bortdog ofta och der bildades en större eller mindre 
lakun. 
Från stammen erhöll bladet konstant tre kärlsträn¬ 
gar. Epidermis på undre sidan af ett blad bestod af 
små celler med starkt vågiga väggar och var försedd 
med talrika ktyföppningar; bladets öfre epidermis var 
olik den undre deruti, att dess celler voro större, att 
cellernas väggar beskrefvo större bågar samt deruti, 
att dess klyföppningar voro något fåtaligare. Bladets 
klyföppningsceller liknade stammens i allt utom i det 
att de senare voro större och mera utdragna på längden. 
Rhinanthus liksom öfriga till Rhinanthacéernas grupp 
hörande växter, utmärkte sig för sin egendomliga be¬ 
håring. Epidermis bar tre olika slag af trichomer: 
vanliga enkla hår samt skaftade och oskaftade glandler. 
De enkla håren hade den största utbredningen och fö- 
rekommo på stam, grenar och blad. De hvilade på en 
eller flere epidermisceller, och bland dem uppträdde 
alla mellanformer mellan korta encelliga och flercelliga 
af betydlig längd. De encelliga håren förekommo tal¬ 
rikast på bladen, der de funnos såväl på den öfre som 
undre sidan och hade en nästan klolik form. Bland 
dem funnos flercelliga hår inströdda; dock voro dessa 
föga talrika utom vid bladbasen, der de förekommo i 
större mängd. De skaftade glandelhåren visade lika¬ 
ledes talrika mellanformer mellan sådana, som hade 
blott encelligt skaft och sådana med flercelligt. De 
glandler, hvilkas skaft bestodo af blott en eller två 
celler, utmärkte sig för sin starka kutikularisering sam t 
sina tjocka väggar; deras skaftceller voro af ungefär 
samma storlek. 
