, 
230 
gång som den vek sina kanter i någon ringa mån 
framåt, så att den på den sida, som var vänd från det 
genom fönstret infallande ljuset blef konvex och vände 
en något konkaverad sida mot det påfallande ljuset. 
Roten visade sig i korthet sagt tydligt positivt helio- 
tropisk samtidigt med att den angaf fullt utpräglad 
hyponasti. Böjningslinien utgick härvid från den del 
af rotändan, som fortfarande var försedd med epidermis 
och ännu egde q var kloroplaster uti de närmast under 
epidermis belägna grundväfnadscellerna (2—3 ctm). 
Härifrån fortsattes båglinien uppåt på de äldre delarne 
af rötterna, der korkväfnad trädt i stället för epidermis 
och kloroplasterna omvandlats till brunrödt eller rödt 
färgade kromoplaster. Härigenom erhöll större delen 
af den fascierade roten med alla sina förgreningar en 
mot fönstret riktad svag böjning, som ej så litet på¬ 
minte om den böjda ställning hjorthorn intaga. 
Det har förut liämts, att en och annan af rotför- 
greningarne gjorde ett återslag i sin utveckling så¬ 
lunda, att de återtogo den för luftrötter vanliga ra- 
diärt bygda formen. Med en dylik omändring i form 
följde emellertid alltid samtidigt ett omslag i känslig¬ 
het för yttre påverkningar ; rotförgreningarne voro 
med det samma stälda utom den positiva geotropismen. 
Denna vexling i sammanhang med förändring i orga¬ 
nets form var också å sin sida betydelsefull, i det 
den tydligen angaf, att mottaglighet för ljus på det 
närmaste måste vara förknippad med en bestämd yttre 
gestalt ; endast utplattade rötter voro fotonastiska och 
positivt heliotropiska. Yi skulle uti föreliggande före¬ 
teelse, som närmast påminde om den bestämda ljus¬ 
ställning, som så allmänt påträffas hos ett stort antal 
nyholländska och nyzeländska växtformer, som antin¬ 
gen hafva isolater ala blad eller i ersättning för blad 
ega bladliknande stamdelar, h vilka är o mer eller mindre 
vertikalt stälda och rikta bredsidan mot den starkaste 
