194 
Hjessan, antages ligga omkring 868 Sv. fot öfver hafvet 
ocli S75 Sv. fot öfver den' närbelägna Vetterns yta. Till 
sin geologiska bildning består det icke af regelbundet, 
horizontelt ofvanpå hvarandra liggande lager af olika berg¬ 
arter, utan dess hufvudmassa utgöres af ett urberg, på 
hvars sidor de yngre formationerna i smärre partier lägrat 
sig bredvid livarandra. Sjelfva urberget beslår af Gneis 
ocb Granit under olika modificationer, ofta öfverdragna 
med ett tjockt lager af conglomerat. Ett mindre lager 
af Sandsten visar sig vid Elfvarums udde, hvarifrån åt 
norr vidtager ett annat vidsträcktare lager af LerskifFer, 
som från 16 till 18 fots böjd småningom stiger ända 
till 180 fot ocb i samma mån antager en lösare natur, 
sä att det längst åt norr utgöres ai en lös mylla, hvar- 
efter det upphör under Vestra Väggars urklippor, men 
åter visar sig pä några ställen, der icke urbergets bran¬ 
ter slupa rätt ned i sjön. Vid bergets norra ända, der 
Borghamns kalkstensbrott är beläget, begynner ett lager 
af kalk, som sedan sträcker sig öfver hela den omkring— 
liggande trakten. Ett tunnare lager häraf tyckes äfven 
vara utbredt öfver en stor del af sjelfva berget, åtmin¬ 
stone åt sidorna. Dess tillvaro bevisas bäst af de talrika 
bäckar, som nedlöpa från bergets höjder. Dessa bäckar 
få nemligen genom den kalk (bleke) de medföra och som 
afsätler sig på hvarje föremål den påträffar, ett högst eget 
hvilaktigt utseende, hvilket gifvit anledning till benäm¬ 
ningen Hvitlersbäcken åt den i detta afseende mest ut¬ 
märkta, som nedströmmar utför Mullskräerna. Äfven höst- 
och vårflöden lemna, dels på urbergets klippväggar, dels 
i fördjupningarna deremellan, sådan kalk, den de ofvan— 
ifrån medfört. Serdeles pä bergets östra sida visar sig en 
god tillgång på kalk. 
Med undantag af den obetydliga sluttning, som ut¬ 
gör bergets egentliga fot, höjer det sig i allmänhet tvärt, 
ingenstädes långsamt sluttande öfver det omkringliggande 
låglandet och bildar åt alla sidor mer eller mindre branta 
väggar, hvilka i synnerhet åt sjösidan antaga en vild och 
storartad natur. Det är i dessa branter, som de flesta 
för sjelfva berget egendomliga vexter träffas. Det öfriga 
af berget intages af skog samt åt södra ändan af några 
