parî '^ortaie grenar rt vid f: basêiii'/’ ^lla^'^l^tt ltrôlitfï s’oiîi tiîl^eh 
hak€;ri denL'"!:côTîçava* ^idanbäri hô^elïgetfoeh inoi\i '■e'tt 
par miilüter; rullat' klâiigètV'^Md ^idfâstnlngvisVg tillhopa, derpå 
upp.^och fsåeibop igent denna b^nägOilhet“ att ViïîIa ôig’Mn ; till 
on f i. helix.« gör emellertid, natt åé î^ji-ha’.^sWr benägenhöt att 
fästa sig vid en slät yta, men har ett klänge med êpôtïven 
fattat! eit?‘\rundtv.stöd, V Slå arbetar) det.'ilg ft'amåt,' tHls det 
slagit :iig îhvarf nvndt öni''dbtsa'mmå( »i 
^ir,n(kîl^iia^ce(SS'':¥âtè-i^^^ ett'tjockt ^ Ofta 16 tuitidångt 
klängepi bestående af« ett skaft med * 2 grenar, hVaraf - den inre 
har ""fett btjälliivid' basen ochbär^’längre* äm den dandräC ^""Båda 
röra sig spontant och oberoende af hvarandra och när dfe 
gripanett férenrål^^Dnilla decsig'^i spirat liünd t deröm;«'r)e nya 
internadierna rulla sig^wk men« i^bögstahgradcdångsamt. f Den 
blombärande grenen har ock ungefär vid midten ^ i vinkeln af 
fett litfet fjäll, en annan gren böjd liksom tillbaka i rät vinkel 
n)01 • den > förra och ^ längre' än den samt- känslig"^ och liksom 
klängfet 0 gripande; ■’ Äfven den blombärande (drnfklaseal- 
strande) grenen« blir känslig och öfvergår till verkligt klänge, 
i den mån den har blommorna felslagna. 'Män Ser häraf på 
det allra tydligastei niödifikätionef'af organer, stående i så¬ 
dant sambandalined hvaraadra ^och yttre förhållanden, att 
deraf arternas ’ beroende^ afoisamma«^ägentier på det klaraste 
kan anses bevisade 'Gtssiis^- <i2V<?o/o?’«har "ung.«kot-t', som ej äro 
försedda med daglig- rörelse, hvilket derémot de 3-—5 tum 
långa)klä.ngenaii hög«grad''äroV liktlânde dem hos Vitis, men 
de äldreo dela.^)sig « ytterligare en gång.'« Hös, Ampélopsis he- 
tmkändeP hafvudstamnien af kläng-et sidogrenar, som 
aro'î klöförmigti^böjda I SpetSen; dessa röra sig"ej spontant, 
men ovända sig«''méd'’"begärUghét från ljuset inof^^niörkret- och 
-ärd mycket ■okänslige«dÖro«vMdrörän(ie. Från' runda föremål 
skygga de tillbaka v'miem'Väh da« sig'deremot gerna'möt släta 
ytor ‘sisom murar, väggar och sprida sig deröfver'«med sina 
grenar. Sedan de''"fästat'sig,"«utbilda de'små dynor i spöt- 
sår ne;’ hvil ka stadigt fästa sig vid ytan; cellerna i dem äro 
i början fyllda af en vätska, men bli«slutligen vedartade. 
