96 
mindre luden (var. glabrescens Koch) men bland vintersäd 
bienn och, enligt uppgift, bland vårsäd annuell. Hvarföre 
blifva de perenna formerna mera glatta? Månne af samma 
grund som äldre exemplar, mera än unga? — På åkerfälten i 
Skåne efter skörden förekommer ej sällsynt en annuell form 
af Plantago major^ som genom sin spädhet och ludifa blad 
mycket afviker från den vanliga *). Den är beskrifven i Nov. 
Fl. Suec. Äfven Plantago lanceolata har jag funnit ettårig på 
trädgårdsjord. En annuell form af Poa trivialis är lemnad 
i Herb. Norm. Lolium multiflorum Lam. är troligen en 
annuell form af L. italicum. Den förra, odlad i Ups. träd¬ 
gård, är bestämdt annuell, men skjuter likväl vid basen 
starka rotskott. Den allmännaste och mest inhemska af våra 
Melilotus-SiViQV är den form, som af Wal dst. och K it ai bel 
benämnes Mel. palustris. Den växer på fuktiga ställen och 
är säkerligen perenn, ty öfver tio år såg jag den på samma 
ställe lika ymnig, ehuru den årligen afslogs före frömogna¬ 
den. Den form af samma art, som nämnde herrar benämna 
M. macrorhiza och som växer på odlad jord och ruderat- 
platser, är bienn eller trienn. Alldeles likartadt är, som be¬ 
kant, förhållandet med den odlade Röd-Klöfvern (TH/oZiwm 
pratense')., då den vilda icke blott är perenn, utan tillika 
synnerligen seglifvad. Det synes, som lifskraften i förväg 
blifvit uttömd, emedan den genom den rikare näringen för ha¬ 
stigt blifvit drifven till blomning. — Andra perenna växter blifva 
två-åriga derigenom, att deras knoppar, rosetter eller rot¬ 
skott för följande års planta ej utvecklas. Så har förhållan¬ 
det varit med åtskilliga Epilobii-KYi^ï i Upsala Botaniska 
trädgård, synnerligast Epil. virgatum, som mångfaldiga gån¬ 
ger uppdragen af frön, alltid efter första blomningen utdött 
och aldrig ölverlefvat andra vintern. Epilobium tetragonum 
*) Det kan vara tvifvel underkastadt, huruvida dessa fixerat sig till 
konstanta racer eller om de, lemnade i fred (marken icke ärligen plöjd), 
ett följande år skulle öfvergå till den vanliga. Men de äro så späda, ro¬ 
ten så tunn, att de knappast kunna uthärda vintern öfver. Det är en na¬ 
turens lag, att det, som drifves till brådmognad, snart bortdör. 
