133 
det kända faktum, att ju större material, hvaröfver man för 
sina studier har att förfoga, desto större finner man öfver- 
ensstämmelsen mellan formerna vara. I herbarierna beskrif- 
vas visserligen lätt och ^‘säkert“ enstaka individer såsom egna 
arter, men den, som studerar i fria naturen och mera än sin 
lilla fläck, blir snart villrådig vid igenfinnandet af de ^^goda 
arterna^^ — Emellertid måste vi för vår uppfattning af skift¬ 
ningarne i denna allmänna likhet framställa vissa, så att säga, 
hvilopunkter, och om det äfven ej kan nekas, att artbegrep¬ 
pet sålunda här, liksom i andra stora och naturliga slägten 
(och Salix intager otvifvelaktigt i detta afseende ett bland de 
främsta rummen bland fanerogamerna), måste på sätt och vis 
blifva mera eller mindre godtyckligt, — hvarföre vi ock se, 
hvilket virrvarr här förefinnes i ett genus, som sedan gamla 
tider ansetts vara ^^crux et scandalum hotanicorum''^ — så 
gifves det dock otvifvelaktigt äfven här vissa typ-former, hvilka 
naturforskarens takt och erfarenhet lätteligen igenfinner och 
om hvilkas begränsning färre olika meningar böra göra sig 
gällande. 
Hvad som härvidlag dock i hög grad bidrager till för¬ 
virringen äro de talrika hybriderna, som pilarnes olika arter 
med hvarandra bilda. Genom iakttagelser och experimenter 
är det nu satt utom allt tvifvel, att sådane bildningar här 
och ofta talrikt förefinnas; och då plats här saknas mig att 
åt detta ämne egna någon utförlig framställning, vill jag blott 
i största korthet nämna, huru jag ansett mig böra jemte de, 
efter den vanliga uppfattningen, sjelfständiga arterna upptaga 
dessa bastarder. De kunna anses vara af två slag, nemligen 
dels sådane, som uppstått mellan mycket närbeslägtade ar¬ 
ter, såsom mellan S. cafvea^ cinerea och aurita, mellan S, 
nigricans fliylicœ folia o. s. v., dels sådane, som fram- 
alstrats af mycket skiljaktiga typer, såsom af S, gurpurea 
och caprea, S. triandra och cinerea, S. viminalis och ca¬ 
prea, S. myrtilloides och aurita o. s. v. Hvad de förra 
beträffar, torde deras tillvaro väl ej alltid kunna förnekas; 
men då man vet, i huru hög grad närstående arter mellan 
