134 
hvarandra bilda öfvergångar, huru de liksom strafva att i 
sina formers mångfald efterapa hvarandra och antaga något 
visst förherrskande skaplynne samt huru omöjligt det derföre 
ofta är att rätt särskilja sjelfva arterna t. ex. just de nyss¬ 
nämnda S. caprea y cinerea och aurita, S. phylicœfolia och 
nigricans m. fl., så har jag trott, att ett uppräknande af 
dem ej borde ifrågakomma, dels derföre att de i och för sig 
ej bidraga till att göra sammanhanget mellan massan af ar¬ 
terna bättre inseddt, dels emedan man ej alltid han vara viss 
på, huruvida de verkligen äro att anse som hybrider eller 
som blott modifierande mellanformer. Helt annorlunda är det 
deremot med det andra slaget; deras hybrida natur är i de 
flesta fall satt utom all fråga, och de bidraga i hög grad till 
att af hela Ä'aH^-byggnaden göra denna hopflätning i alla 
rigtningar, hvarigenom den just får sin största egendomlighet 
bland fanerogamerna, sin största svårighet för utredandet, 
men ock sitt största intresse för forskaren *). 
*) Sedan manuskriptet till denna uppsats redan i Augusti månad d. å. 
var till Notisernas utgifvare öfverlemnadt, har jag mottagit Wimmers 
nyaste arbete, Salices europece, Vratisl. 1866, för hvilket jag på ett annat 
ställe skall fullständigare redogöra. Trogen sin förra method, afsöndrar 
han derstädes hybriderna från de genuina arterna och ger dem inga species* 
namn, utan uppkallar dem efter sina påstådda föräldrar t. ex. S. alha-fra- 
gilis o. s. V. Jag har trott mig böra följa ett motsatt förfaringssätt, dels der¬ 
före, att man någongång kan vara i villrådighet eller åtminstone osäkerhet 
om dessa hybriders verkliga ursprung (t. ex. S. undulata, som Wimmer nu 
anser härstamma från S. alba och triandra, men förr af S. viminalis och 
triandra), dels emedan de ofta nog fixera sig till temligen allmänt före¬ 
kommande och distinkta former (såsom just nyssnämnda S. undulata, S. 
Smithiana, ambigua, versifolia m. fl.), och slutligen emedan de, såsom ofvan 
nämndes, bidraga att åt pilarnes systematiska anordning gifva denna bild 
af helhet och sammanhang, som är så vigtig för uppfattningen af deras 
natur. Vill man deremot, besegrad af svårigheterna, alldeles uraktlåta 
allt bemödande att af detta slägtes former lemna någon systematisk anord¬ 
ning, utan blott efter behag gruppera dem i fullkomligt fristående grupper, 
utan att angifva dessas inre sammanhang, då kommer mån, såsom Wim¬ 
mer, temligen lätt från saken, men då glömmer man ock, att '■^systema 
naturale est finis botanices’’^. 
