144 
S, vagans Starkeana. Wimmers åsigt delas emellertid af 
Patze och Heidenreich. 
V. S. aurorœ v. S. myrtilloides : låga och stundom 
nedliggande, oftast till alla delar glatta buskar; blad yngre 
tunna och rodnande, ofvantill blågröna, under bleka, hel- 
bräddade, ofta vid basen hjertlika, äldre styfva, utan stip- 
ler; hanhängen smala, honhängen glesblommiga på bladiga 
skaft; blomfjäll gula, glatta; kapslar långskaftade med omärk¬ 
ligt stift och små, nästan hela märken, slutligen blåaktigt 
röda. 
Denna grupp bildas af blott en enda sjelfständig art, 
som dock i andra nordiska regioner har åtskilliga afvikande, 
som egna species uppstälda, former och som med flera arter 
bildar anmärkningsvärda hybrider. Den är särdeles fristå¬ 
ende i pilarnes system och knappast liknande någon annan, 
om ej stundom vissa modifikationer af S. vagans livida (mel¬ 
lan hvilka den nyss nämnda formen sublivida är en outred- 
1ig länk!), hvarföre, och emedan kapslarne äro fästade på 
synnerligen långa skaft och ej ega särdeles märkbara stift, 
vi rangera den bland microstylœ mellan cinerascentes och 
argenteœ. 
12. S. myrtilloides L. — Varierar såsom hög och risig 
eller krypande, refformig buske med glatta eller småludna 
grenar, stora eller små, hjertlika eller aflånga, ja stundom 
nästan lancettlika blad samt längre eller kortare skaftade och 
till följe deraf mera eller mindre bladiga hängen. Genom alla 
delars glatthet, blågröna, upprätta, pergament-styfva blad 
och gracila, glesblommiga hängen, S ljust guldgula, 5 pur¬ 
purvioletta, är denna art en af de elegantaste pilar. — I 
Norra Amerika uppträder analog-formen S. pedicellaris på 
östra och S. prolixa Ands. på vestra sidan (den senare 
analog med S. onusta Bess.), som dock — kanske emedan 
denna typ tillhörer den subarktiska regionen, der art-öfver- 
ensstämmelsen blir större än längre ned i söder, hvarest vi 
se S. lucida mera skilja sig från S. pentandra^ S. nigra 
från S. triandra, S. cordata från S. hastata o. s. v. — inga- 
