s. r os mar mif oUa ej är liybrid af’ S. repens och vhnmalis, 
såsom Wimmer ännu tror, är uppenbart tor en livar, som 
läser Linnés ord och bar kännedom om pilarnes förekomst 
o 
i norden. lian samlade denna form vid Abo; der finnes 
den ännu, men ingen S. Friesiana. — Angående påståendet, 
att Ijinnés /S. fasca skulle afse S. versifolia, och S. in- 
cuhacea nyss nämnda hybrid, så torde till följe af skäl, 
som ofta deremot blifvit anförda, detsamma nu ej anses be- 
höfva ytterligare bevis för sin vederläggning. — Hybrida for¬ 
mer af S. repens äro: 
18. S. amhigiia Ehrh. (S. aurita x repens). Af alla 
nu kända hybrider är denna utan gensägelse den allra all¬ 
männaste, och ehuru den ingenstädes uppträder annat än i 
mera enstaka exemplar, torde den på få ställen i Europa 
saknas. Det finnes många s. k. sjelfständiga arter, som äro 
mindre allmänna, än denna otvetydiga hybrid, som sålunda 
lemnar ett starkt skäl för dylika bildningars upptagande i 
detta slägtes system och det med egna namn liksom de an¬ 
dra. Till sina karakterer står den så alldeles emellan sina 
båda stamformer, att modifikationer ofta finnas, hvilka svår¬ 
ligen skiljas från S. aurita eller S. repens. Formserierna 
blifva således följande : 
a. S. spathulata Willd.: högre buske med tjockare gre¬ 
nar; blad ofta gråludna, städse undertill genom upphöjda 
nerver skrynkliga, mjuka, med mycket sned spets och stip- 
ler; hängen utdraget cylindriska; kapsler långskaftade, nästan 
utan stift. Nästan en N. aurita. 
Varierar latifolia (hirta eller glabriuscula) samt an- 
gustifolia. 
h. jS. plicata Fr.: lägre buske med späda grenar; blad 
vanligen glatta, ofvanpå glänsande, föga skrynkliga, rakspet- 
sade, vid pressning lättare svartnande, utan stipler; hängen 
kortare; kapsler med tydligare stift. 
Var. ohscura (ovalifolia, lanceolata, microphylla); 
virescens (latifolia, angustifolia, microphylla); 
lejocarpa (densiflora, rariflora). 
