158 
någon annan af mig kcänd art, ej blott till storlek, grenigliet 
och bladens form, beklädnad, tjocklek och kantsågning, utan 
ock till hängenas täthet eller gleshet, kapslernas beklädnad 
(glatta eller ulliga) och färg (gröna, gulaktiga eller bruna), 
skaftens längd 5. s. v. 
Hybrida former bildar denna art med S. caprea {S. 
latifolia Forbes), cinerea {S. puherula Doll), vagans li¬ 
vida (S. myrtoides Doll), glauca {S. ^manc7œ * A n ds.), 
myrsmites (S. myrsinitoides Fr.) och purpnrea (S. van¬ 
densis Kern.). 
21. S. phylicæfolia (L.) Sm. öfverensstämmer på det 
närmaste med foregående, från hvilken den skiljes genom lägre 
och spensligare växt; slankiga, glatta, vanligen rödglänsande 
grenar; stipellösa, smalt lancettlika, slutligen pergament- 
styfva, undertill blåaktiga, ofvan glänsande gröna, föga nag¬ 
gade blad utan upphöjda ådror och punkter; alldeles oskaf- 
tade, bladlösa och tätblommiga hängen samt tydligen mera 
kortskaftade, mjukt hvithåriga kapsler med mindre .stift. 
Mest typisk och ymnig i den nedre skogsregionen, går den 
långt upp på fjällen (intill 4000 fots höjd) och blir högre, yf- 
vigare ned mot Bottniska vikens kuster, medan S. nigricans 
aldrig går öfver trädgränsen och knappast dit samt söderut 
blir mindre utmärkt. I låglandet blandas dessa arter så¬ 
lunda, och- der blir det ej sällan rätt svårt att ined säker¬ 
het genom bestämda karakterer skilja dem åt. Det är dessa 
former, som Læstadius kallade suhpliyUcœ folia (jfr Ands. 
Sal. Lapp. p. 60) och som Wimmer alldeles orätt ansett 
vara hybrider af S. phylicæfolia och hastata^ derför att 
de vanligen hafva glatta kapsler. Men dels äro de i dessa 
trakter mycket allmänna (medan S. nigricans blir sparsam¬ 
mare), dels saknas här oftast aS. hastata. 
l^eträffande benämningarne • och nigricans 
synes det mig satt utom allt tvifvel, att Linné, fÖr hvilken 
nordens allmännaste pilart {S. nigricans) väl ej kunnat vara 
okänd , med namnet afsett dem båda, och att han 
särskildt med namnet S. arbuscula betecknat både S. arhu- 
