53 
sköljt dessa kontinenters sydligare delar, där då 
skulle ha kunnat härbärgeras ett så mycket ymnigare 
alglif än hvad nu är fallet. Mig synes därför, att 
släktskapen mellan Atlantens och Indiska och Stilla 
Oceanens algflorområden mycket naturligare får sin • 
förklaring på den grund, att dessa områden en gång 
kommunicerat direkt ötver de områden, som nu för¬ 
binda de bägge amerikanska kontinenterna. 
Granskar man den geografiska utbredningen af 
andra hafsväxter, kan man icke undgå att ofta finna 
större öfverensstämmelse mellan Västindien och Stilla 
Oceanen än mellan Västindien och det öfriga Atlanten. 
En undersökning af de marina fanerogamerna, åt hvil- 
kas geografiska utbredning Ascherson 0 ägnat ett 
ingående studium, är i detta hänseende lärorik. 
Till ex. af Hydrocharitacésläktet Thalassia finnes 
endast tvänne, mycket närbesläktade arter, nämligen 
Th. Hemprichn (Ehren b.) Aschers, med jämn ut¬ 
bredning från E-öda Hafvet, norra Indiska Oceanen 
(ej Afrikas ostkust eller Kap!) till Stilla Oceanens 
östligare ögrupper samt Th. testudinum (Sol.) König, 
uteslutande begränsad till Västindien. 
Ett fullkomligt analogt utbredningsområde hafva 
de två, hvarandra ytterst närstående Cymodocea-Sivternsi^ 
C. iso'ètifolia Aschers, och C. manatorum Aschers., 
h vilka bilda den från andra Cymodocea-Sivter väl be¬ 
gränsade gruppen Phycoschoenus Aschers. C. isoétifolias 
utbredningsområde sammanfaller nästan alldeles med 
Th. Hemprichiis liksom C. manatorums utbredningsom¬ 
råde är detsamma som Th. testudinums. 
Analog är äfven utbredningen för de två Halo- 
dw/e-arterna, nämligen H. uninervis (Forsk.) Aschers, 
i Indiska och Stilla Oceanen och H. Wrightii Aschers, 
i Västindien. Den sistnämda synes dock möjligen 
P. Ascherson, Die geographische Verbreitung der See¬ 
gräser, i Petermanus Mittheilungen, Bd. 17, Gotha 1871. 
