2^7 
icke komma i tillfälle att utkämpa striden om tillva¬ 
ron med hvarandra. Såsongdimorfism, ^’kalk-^^ pcli 
”kiselform”, specialiserade former af rostarter (i kol¬ 
lektiv mening) etc. lemna för öfrigt goda exempel 
härpå bland de otaliga, som kunna anföras. 
I detta sammanhang kan jag ej underlåta att 
vidröra frågan om tillpassning. Under denna benäm¬ 
ning gå två hvarandra mycket olika företeelser. Det 
ena slaget af tillpassning beror, som bekant_, på den 
hos hvarje organism inneboende förmågan att direkt 
kunna ackommodera sin organisation efter yttre för¬ 
hållanden under dessas inverkan på utvecklingen. 
Denna för de olika organismerna olika begränsade 
ackommodationsförmåga är strängt ärftlig och utgör 
en ur praktisk synpunkt mycket vigtig biologisk ka¬ 
raktär för hvarje enskild lifstyp (= elementarart, 
ren sort eller hvad man vill kalla den för). Här- ' 
ifrån betydligt skild är det andra slaget af tillpass¬ 
ning, som består däri, att hvarje lifstyp i sin kamp 
för tillvaron är hänvisad till de lokaler, där hans 
organisation bäst harmonierar med de yttre förhål¬ 
landena. Endast den förstnämnda företeelsen (ackom- 
modationen) kan med skäl kallas direkt tillpassning. 
I literaturen betecknas dock vanligen just den senare 
som direkt tillpassning. Lämpligare vore att kalla 
denna indirekt tillpassning. 
Dessa två till sin natur så olika företeelser fin¬ 
nas ännu ofta förblandade med hvarandra i literatu¬ 
ren ^). Denna förblandning finner sin förklaring i 
den ännu temligen gängse föreställningen, att olika 
ackommodationsformer af en lifstyp kunna på något 
' ') W. Johannsen, Arvelighedslærens Elementer. Køben¬ 
havn og Kristiania. 1905, sid, 72, har infört denna benämning pä 
systematiska enheter af lägsta rang. 
I Wiesner’s Biologie der Pflanzen, andra uppl. (1902). 
sid. 9—12 äro de båda slagen af tillpassning fullständigt hopflä¬ 
tade med hvarandra i framställningen, som därigenom ger en all- 
• doles skef föreställning om hithörande fenomen. 
