299 
I sitt förhållande till vanliga anthocyanreagens 
visa kristallerna i liufvudsak sanima egenskaper, som 
tillkomma löst anthocyan af Weigerts grupp vin- 
rödt. De lösas sålunda af vatten. Vid lindrig upp¬ 
värmning af preparaten försvinna såväl rafiderna som 
dendriterna fullständigt, under det att cellsaftens 
röda färg betydligt tilltager i intensitet, och inträffar 
detta vid en temperaturgrad, då cellerna ännu lefva. 
A andra sidan synes afkylning vara en faktor, som 
befordrar uppkomsten af anthocyankristaller, enär 
fruktställningar, som en tid varit utsatta för lägre 
temperatur, företett eii påfallande rikedom på 
sådana bildningar. Någon regeneration af antho- 
C3^ankristaller i celler, der sådana genom uppvärm¬ 
ning bragts att försvinna, har jag emellertid vid 
senare företagen afkylning ej l^^ckats erhålla. — I 
absolut alkohol lösas kristallerna, ehuru jemförelsevis 
trögt. Samma förhållande visa de gent emot glyce¬ 
rin, hvar vid pigmentlösningen i cellsaften starkt kon¬ 
centreras till följd af den höggradiga kontraktion 
af plasmasäcken, som reagenset framkallar, och i 
flera fall inträdde der vid fällning af synnerligen 
starkt färgade anthocyandroppar. Vid tillsats af eter 
fann jag vid flera tillfällen kristaller försvinna, ett 
förhållande, hvilket emellertid ej synes vara fram- 
kalladt af deras löslighet i denna vätska, utan sanno¬ 
likt torde härröra från en postmortal tillströmning 
af anthocyanfri saft till de färgade cellerna, hvaraf 
tydligen en total eller partiell upplösning af i dem be¬ 
fintliga kristaller kan blifva följden. Större och 
kraftigare utbildade kristallhopar hålla sig likväl 
merendels intakta. 
Utspädd ättiksyra löser kristallerna under orange¬ 
eller tegelröd färgning af cellsaften; på samma sätt 
inverka andra pröfvade syror (saltsyra, salpetersyra, 
svafvelsyra m. fl.). Afven vid behandling med ut¬ 
spädda alkalier (ammoniak, kalihydrab, barythydrat) 
