12 
hybriden bör därföre finnas näsmast den art som varit 
moderplanta. Härmed står ock i öfverensstämmelse, 
att ä andra sidan per-acaulis är mer hänvisad till täta 
skogen, där acaiilis • herrskar och dit officinalis blott 
sällan tränger. Former som stå mer eller mindre in¬ 
termediärt och ej kunna sägas vara h var ken per-acan- 
lis eller per-officinalis förekomma rikligt. 
P. acaulis X elatior {syn. P. digenea Kern.) före¬ 
kom äfvenledes- rätt ymnigt och närmade sig än ela- . 
tior än acaulis. Hos såväl denna som föregående hy¬ 
brid iakttogos variationer i fodrets längd jämförd med 
pipens samt i anseende till kronflikarnes form; dock 
syntes mig formerna hrevicalyx och latUoha öfverväga. 
Af P. elatior X officinalis lyckades jag påträffa 
blott två exemplar, hvilka på det närmaste öfverens- 
stämde med de skånska från Ofvedskloster, hvårföre 
jag här kan inskränka mig till att hänvisa till den 
beskrifning som jag på dessa lemnat (anf. st.). Jag 
vill här blott tillägga att kapseln är utdraget omvändt 
päronformig, nästan lika med den hos digenea men något 
smalare och mindre. Växtstället var en något solig 
skogsäng söder om ”Kuffet” med talrika stånd af of¬ 
ficinalis och spridda af elatior. 
Om man med hvarandra jämför de tre arterna, 
finner man att, hur nära de än stå hvarandra — som 
bekant innefattades de ju af Linné i en enda art, 
hans P. veris — de dock ej hafva samma inbördes 
afstånd; ej heller bilda de en fortlöpande serie, däri 
den ena då skulle uppträda som en mellanform mellan 
de andra båda. Närmast är o otvetydigt acaulis och 
elatior med hvarandra beslägtade, minst nära acaidis 
och officinalis. Både acaidis och elatior hafva i mot¬ 
sats till officinalis stora, bleka blommor, veckadt foder 
med spetsiga flikar, blad utan bestämd gräns mellan 
skaft och skifva o. s. v. A andra sidan hafva ela¬ 
tior och officinalis den stora habituella likheten, som 
ligger i en utvecklad stängel med blommor i flock, 
