31 
De former jag hänfört till S. sibirica Pall, aro 
i det närmaste identiska med vissa exemplar från Altai, 
som af Andersson blifvit förda till denna art; kängena 
är o emellertid något längre. Med S. rosniarinifolia 
hafva dessa former alls icke något gemensamt, utan 
erinra mera om S. myrtiUoides och glauca eller cæsia 
Vill., hvadan jag är höjd att antaga, att till B. sibi¬ 
rica Pali, blifvit förda former af mycket olika ur¬ 
sprung. 
Egendomligt är att S. glauca^ som i Europa sällan 
har stipler*) eller på sin höjd äger rudimentära sådane, 
här, isynnerhet på de nordligaste lokalerna, får stora 
stipler (i likhet med S. lanata och hastata). Stipel- 
bildning synes också vara ett utmärkande drag hos 
here andra sibiriska salices och kulminerar hos S. 
boganiclensis^^ Traut v., hvars långa stipler ofta q var sitta 
efter bladfällningen. 
Den nyuppstälda arten S. Ärnelli är utmärkt ge¬ 
nom långa smala oskaftade eller fåbladiga hängen, 
jemt afsmalnande, obetydligt håriga, kortskaftade kaps¬ 
lar med utdraget sfift, helbräddade, omvändt äggrunda 
obetydligt spetsade blad, som på öfre sidan äro glatta, 
gröna, glänsande och på den undre blekt blågröna 
och glatta. Den står sålunda närmast S. rhamnifolia 
Pallas, men skiljes från denna genom oskaftade hel¬ 
bräddade blad och bredare stipler m. m. Den förenar 
visserligen here karaktärer af S. arctica och cMoro- 
stachya men är nog ej en hybrid. Att dömma af 
fyndorten är den en ostlig art, som kommit med ne¬ 
dersta Tunguska. Jag har uppkallat den efter min 
vän, den hitige och noggranne insamlar en af sibiriska 
Salices under 1876 års expedition. 
De få exemplar af S. arctica, som anträffats, äro 
identiska med ex. från Novaja Semlja, Obiviken, Jal- 
mal och Tajmyrhalfön ; den insamlade S. reptans Dupr. 
*) Var. appendiciilata Vahl. från Tårneå lappmark. 
