97 
ständigt vexlande skara fiskare från Hvita liafvets 
stränder, till hvilken äfven ansluter sig flertalet af 
den lapska befolkningen från halföns inre. — De stör¬ 
sta vattendragen äro Teribjerka, Voronje och Harlofka 
floderna, hvilka alla i likhet med floderna på östra 
och södra kusten af halfön äro så godt som utan be¬ 
tydelse såsom kommunikationsleder; karakteristiskt för 
Kola-halföns floder är nämligen att de på ringa af- 
stånd från mynningen (vanl. 10—15 kilometer) äro 
spärrade af höga fall eller ofarbara forsar, nedanför 
hvilka flodbädden är djupt inskuren mellan branta 
klippstränder. Låg björkskog anträffas öfverallt vid 
mynningarna, men håller på att trängas allt längre 
bort i följd af den klena återväxten, som ej håller 
jemna steg med kolonisternas ständigt växande behof 
af bränsle. Ofvanom de stora fallen blifva floderna 
åtminstone delvis farbara och flyta förbi gräsrika, om 
våren ötversvämmade lågmarker, täta gråbrokiga vi¬ 
desnår eller högre björkbevuxna strandvallar. När¬ 
mast kusten färdas man ofta längs smala, ravinlika 
dalgångar med ställvis sommaren igenom qvarliggande 
snödrifvor; inga större höjder eller bergtoppar finnas, 
men mörka klippbranter och hvitskummiga bäckar 
gifva landskapet omvexling. Redan några verst från 
hafvet förändras dock småningom dess utseende, da¬ 
larne vidga sig, höjderna blifva mer långsluttande, 
försumpningarne vidsträcktare; naket och ödsligt ut¬ 
breder sig landskapet åt alla håll; endast ensliga grup¬ 
per at risiga nödvuxna björkar representera skogen, 
men för öfrigt glider blicken obehindrad öfver de gru- 
siga höjdsluttningarna, der den försigtiga dalripan 
trycker bland kråkris och lafklädda stenar. Föga el¬ 
ler intet af intresse finner floristen här på de ändlösa 
sterila laftundrorna, i de vidsträckta vattensjuka vide¬ 
kärren eller de talrika, grunda, på nästan all vegeta¬ 
tion blottade sjöarne och vattensamlingarne. Förtjenta 
af uppmärksamhet i mer än ett hänseende äro de laf- 
7 
Hot. Notis. 1888 . 
