123 
vid tilltagande intensitet åstadkommer epidermiscel- 
lernas tilltagande i volym, ka inverkat så, att de 
xerofila formerna, som voro utsatta för det starkare 
ljuset, fatt större epidermisceller än fuktformerna, som 
växt i skuggan. 
De yttre cellväggarna voro i allmänhet ungefär 
lika tjocka; hos de odlade formerna framträdde dock 
en tydlig skilnad så till ^dda, att de voro tjockast 
hos formen 6), tunnast hos formerna 7) och 8), inter¬ 
mediära hos moderformen. De radiär a väggarna voro 
tjockast hos formen 2), smalast hos fuktformerna. De 
odlade formerna visa härutinnan en tydlig skilnad: 
bland dessa har formen 6) tjockare, 7) och 8) smalare 
radiala väggar än moderformen. Med afseende på epi- 
dermiscellväggarnas utbildning synes sålunda solljuset 
haft öfvervägande inflytande. Epidermiscellerna utan¬ 
för baststrängarna äro hos fuktformerna mera sträckta 
både i stammens längdriktning och på bredden. Det 
i epidermiscellerna stundom uppträdande röda färg¬ 
ämnet finnes blott hos de nedliggande solformerna 
(äfven hos den odlade) och endast på stammens öfre 
sida. 
b) Klyföppningarna. Dessa uppträda i största 
antalet hos de nedliggande solformerna, äro något färre 
hos formen 3), sparsammast hos fuktformerna. Detta 
gäller äfven de odlade formerna. 
c) Assimilationsväfnaden. Hvad beträffar dess 
utsträckning på tvärsnittet, är den tjockast hos for¬ 
men 2); för öfrigt i allmänhet tjockare hos solfor¬ 
merna än hos skugg- och fuktformerna. Härvid 
äro jämförda snitt visserligen från ungefär lika höjd, 
men af olika diameter hos olika former. Därför 
blir assimilationsväfnadens relativa tjocklek i för¬ 
hållande till tvärsnittets diameter något olika, dock 
så att i allmänhet solformerna äfven härutinnan kom¬ 
ma före skugg- och fuktformerna. Beträffande assi¬ 
milationsväfnadens struktur, är den hos formen 2) 
