133 
eller vid kullfallna med mossa öfverdragna förmult¬ 
nade trädstammar. 
Dessutom må tilläggas, att de utvecklade bladen 
hafva två stora långsgående kölar (beroende af det 
dupplikativa knoppläget), att de på undre sidan oftast 
äro violett färgade, att frukten är upprät och klubb¬ 
lik samt att blomman har en behaglig vaniljlukt. 
Det synes mig ej osannolikt, att det könpelaren 
vddvuxna bihanget representerar de båda främre stån- 
darne från den inre kransen. Då jag emellertid icke 
haft tillfälle att följa blommans utvecklingshistoria, 
vågar jag ej med bestämdhet derom yttra mig, ej 
heller afgöra om könpelaren bör tolkas såsom stam- 
eller bladbildning. 
3. Terminologiska smånotiser. 
Af Th. M. Feies. 
I. Huru höra Mass- och ordning s-namnen i Linnés 
sexual systern accentueras ? 
Såsom bekant, råder för närvarande i vårt land 
någon osäkerhet i detta afseende, i det att några lägga 
tonvigten på penultima, andra på antepenultima. En 
framstående filolog, som härom tillfrågats, har be¬ 
näget meddelat, att, om orden betraktas såsom gre¬ 
kiska, de utan ringaste gensägelse måste hafva accenten 
på näst sista stafvelsen. Några af dem brukades re¬ 
dan af grekerna (t. ex. govaröfjia, fiovoyagla, ôunvla 
m. fl.); de öfriga, som af Linné bildats, måste enligt 
all analogi på samma sätt betonas. Anses deremot 
dessa benämningar vara latinska, så är deras rätta 
accent mindre säker. På senare tider har det visser¬ 
ligen blifvit modernt att uttala till latinet från gre¬ 
kiskan öfverflyttade ord på — ia (t. ex. philosophia, 
theologia m. fl.) med ton vigt på antepenultima, h var¬ 
till såsom stöd fått tjena den omständigheten, att näst 
