134 
sista stafvelsens qvantitet i vers är kort. Men häraf 
följer dock ej med nödvändighet, att de i dagligt tal 
på detta sätt uttalades, utan tvärtom är det ganska 
sannolikt, att dessa från grekiskan lånade ord i la¬ 
tinska talspråket fingo behålla samma betoning som 
hos grekerna. På grund häraf anser sagde filolog 
intet tvingande skäl finnas för att uttala sexualsy¬ 
stemets klass- och ordnings-namn med tonvigt på 
antepenultima, utan tvärtom anser han det mycket 
väl ^kunna försvaras, om densamma lägges på penul- 
tima. En annan filolog, som likaledes härom till¬ 
sports, har förklarat sig vara af samma niening. 
Äfven om det antages, att filologer skulle finnas, 
som hysa en motsatt åsigt, bör på sin höjd saken 
anses tvistig, isynnerhet som romarne icke utsatte 
några accenter. I sådant fall bör ej förbises, huru 
Linné, som sjelf bildat de flesta af dessa namn, ut¬ 
talade desamma. Och i detta afseende behöfver man 
ej tveka om svaret, ty det är fullt visst, att Linné 
sjelf lade accenten på näst sista stafvelsen. Min 
afl. fader har nemligen med bestämdhet försäkrat, 
att de Linnés lärjungar, med hvilka han varit i 
beröring (såsom A. J. Retzius, Thunberg, Acharius, 
S. Odman), konseqvent begagnade denna betoning, 
hvilken f. ö. under förra århundradet och första hälf¬ 
ten af detta var den enda, som hördes i vårt land — 
ett förhållande, som tvifvelsutan icke skulle egt rum, 
om mästaren sjelf uttalat dessa namn på annat sätt. 
Under sådana förhållanden anser jag mig vara fullt 
berättigad att fortfarande säga Monandria, Didynamia^ 
Syngenesia^ Cryptogamia o. s. v., såsom jag som gosse 
lärt af min fader och såsom jag hört dem uttalas af 
sådana äldre botanister som Wahlenberg, Wikström, 
Stenhammar m. fi. 
