141 
till samma gnipp, monostacliyi, hörande arterna S. 
panciflorus ocli S. cæspHosus skiljes den nämligen yt¬ 
terst lätt genom sina blott tnmsliöga, trinda ocli ge¬ 
nomskinliga strån. Så isolerad, som det här af kan 
tyckas, står den dock ingalunda. Tvärtom spåras i 
sjelfva verket en den intimaste slägtskap med den 
ofvan nämda Eleocharis aciciäaris. Vare det dock 
härmed långt ifrån sagdt, att fara för en förvexling 
mellan de typiska formerna af dessa arter skulle vara 
för handen. Dertill äro deras kännetecken alltför tal¬ 
rika och bestämda. Deremot förbigå våra floror med 
tystnad, att af den senare variationer finnas, hos 
hvilka de vanligen angifna karaktererna förändrats der- 
hän, att den snart sagdt enda qvarstående skiljaktig¬ 
heten från S. parvulus inskränker sig till just sjelfva 
slägtkar akter en, det vid basen löklikt uppsvälda och 
rjvarsittande men genom en insnörning från sjelfva 
nöten skilda stiftet. När vidare härtill kommer, att 
äfven denna, sådan vigt tillerkända, hållpunkt hos 
just dessa former oftast går förlorad genom deras 
nära nog typiska sterilitet, torde det vara tydligt att 
misstag och felbestämningar här äro särdeles svåra att 
undvika. 
I sjelfva verket hafva också dylika tidt och ofta 
blifvit begångna. Så anfördes t. ex. af G. Meyeu 
S, parvulus för öar i Elbens mellersta lopp, men denna 
uppgift blef senare af Sonder rättad och hänförd till 
E. acicularis. Den ofvan nämda norska formen lem- 
nar ett ex. af samma slag. Af Prof. Berggren togs 
hösten 1886 vid en liten insjö i Hörssm i mellersta 
Skåne en form, som i sitt sterila skick icke tycktes 
knnna vara annat än S. parvulus^ och i Vetenskaps¬ 
akademiens samlingar finnes en liknande med samma 
bestämning, af Elgenstierna insamlad i Bornsån 
mil fr. Nora 1887. Båda hafva emellertid af mig 
senare befunnits icke vara annat än E. acicularis — 
dock först sedan jag sjelf på försommaren 1887 begått 
