235 
relativt oberoende af kvantiteten, då han jn hade större 
ntsigt att bli populär? Ordet fLiovavÖQCct hade väl 
alltså ett annat uttal än det forna franskt(?)-nioderna 
uttalet af Monandria (-io,). 
Att en romare skulle vid betoningen af de från 
grekiskan lånta orden och de rent latinska användt 
olika principer, det är föga troligt. Man vet ju, att 
han gaf de lånta orden om möjligt latinsk ändelse, om 
de voro substantiv, som ofta förekommo i dagligt tal, 
och i det stora hela latinsk böjning. ' Hvarför skulle 
han då icke gifvit dem latinsk betoning? Hurudan 
denna varit, kan man lättare veta (eller gissa) med 
kännedom af den latinska poesien, än man kan af- 
göra det fornromerska uttalet af en och annan bok- 
staf. Ty gäller det som en regel för nutida poeter, 
att de i dikten ej få ändra det gångbara uttalet, så 
torde samma lag ha gält för de forntida, och vi kunna 
då från deras uttal sluta oss till det hvardagliga. Vi 
måste antaga, att kvantiteten gjorde sig bemärkt äf- 
ven i det latinska talet, så att exempelvis calidus och 
callidus ej hade samma uttal. 
Det är alltså visst icke sannolikt, att sådana ord 
som philosophia efter sin bosättning inom latinska 
språket fått behålla samma betoning, som de haft hos 
grekerna. Dessa hade ju själfva ändrat sitt fiwg till 
och då någon var <70(pög bland ionierna, var han 
.a()(fog hos æolierna. (Efter hvilka af dessa greker 
rättade sig då romaren?) 
Vi kunna dessutom icke förstå, hvarför de gre- 
kiskt-latinska ordens oföränderlighet skulle vara in¬ 
skränkt till accentueringen och blott gälla orden på 
-ia. Konservatismen borde väl gått ännu längre och 
fordrat en ny modig latinsk deklination af t. ex. stads¬ 
namnet Eretria och personnamnet Menélaus (!), liksom 
ock att ett sådant ord som fiiovoiTcia ej skrifvits 3ïo- 
noecia., utan Monoihia.^ då latinet ingalunda saknade där¬ 
till användbara typer. Och på det botaniska området 
