'I 
9S 
liga rådkammare», hafva naturvetenskaperoa med allt slörre 
och större framgång bemödat sig att tränga in på djupet 
af sitt innehåll, att lära känna tingens inre natur och så¬ 
lunda allt bättre fatta och förstå betydelsen al de lifs- 
yttringar, som den organiska verlden öfverallt uppenbarar. 
Det ideella målet för detta naturvetenskapernas sträfvande 
är alt komma till närmare insigt i den gudomliga harmoni, 
som råder inom universum, såväl i del stora hela som i 
dess allrarainsta enskildta delar, — alt finna ett inre vä¬ 
sendes enhet uppenbarad öfverallt uti formernas ändlöst 
vexlande mångfald. I enlighet härmed börjar — för alt 
vi må hälla oss serskildt vid »blommornas älskliga veten¬ 
skap» — den sanningen blifva allt mer erkänd, alt ingen 
är botanist i rätt mening blott och bart derföre, att han 
samlat ett stort herbarium och känner en mängd olika 
yttre former och vet skilja mellan arter, hvilkas söndrande 
från hvarandra ofta måhända beror på en tillfällighet eller 
en individuell uppfattning. Det fordras numera någonting 
ulöfver denna kunskap om den yltre formen, för att man 
i någon män må ega rätt att kallas botanist, — man skall 
söka begripa, hvad en vext är, och huru en vext lefver. 
1 våra dagar har vexlkännedomen tilltagit oerhördt 
på bredden, i del den nu omsluter ell snart oräkneligt 
antal beskrifna arter; men derjemte har vetenskapens djup 
blifvit med ökad framgång pejladt genom en Mohls, 
ScHLEiDENS, Endlichers och Ungers m. flis undersöknin¬ 
gar rörande vexternas byggnad och deras organers olika 
förrättningar. — Genom sammanläggande och jemförande 
af allt hvad Botaniken sålunda vunnit uti båda rigtnin- 
garne — på bredden och pä djupet — har den också 
blifvit förd närmare sitt praktiska mål — uppställandet af 
ett system för vexterna, grundadt så mycket som möjligt 
i deras egen inre natur. Visserligen har vetenskapen ännu 
myckel långt qvar, innan den hinner fram till detta mål, 
och den torde få genomgå många öden innan dess; men 
häraf bör ingen blommornas vän låta sig afskräckas, utan 
bör tvärtom känna sig lifvad alt outtröttligt efter förmåga 
arbeta på framätlörandet af vetenskapen, följande vid detta 
arbete den enda rigliga, — den induktiva melhoden. 
