130 
till Källstad, förekomma också spridda Melilotus alba, 
ocli det finnes alltså en möjlighet, att genom odling 
af denna art, som ju är en god spånadsväxt, ifrån 
ödemark göra en ganska vidsträckt areal fruktbrin¬ 
gande. 
En fråga, som mycket diskuterats på de senare 
åren, är den, huruvida de foderdugliga mångåriga 
ärtväxterna ej borde göras till föremål för odling på 
platser, som behöfva ökad qväfvehalt o. s. v. Att 
döma af papilionaceernas ömtålighet och deras i all¬ 
mänhet mycket begränsade utbredning, förefaller saken 
från botanistens synpunkt sedd, tämligen svårlöslig. 
De resultat, hvartill studiet af ofvannämda papilionace- 
ers fysiognomiska karaktärer ledt, böra dock ej vara utan 
intresse för lösningen af frågan, huru ofullständiga de 
än äro. Jag har derföre försökt att i ett öfverskådligt 
schema ordna de ofrågavarande växterna efter de 
karaktärer, som äro af största betydelsen för agrono¬ 
miska spörsmål. Som hufvudindelningsgrund har jag 
valt ärtväxternas större eller mindre förmåga att bilda 
bestånd. Underafdelningarne äro uppstälda efter deras 
större eller mindre foder duglighet i allmänhet. 
Såsom framgår af redogörelsen för de särskilda 
arterna, finnas tvänne i detta afseende skarpt begrän¬ 
sade grujDper. En del arter blomma tidigt och sätta 
frukt redan vid midsommartiden, h var på hela örtstån¬ 
det förlorar sin saftighet och får ett förtorkadt utse¬ 
ende. Sådana arter äro också i allmänhet mera små¬ 
växta och hafva ett föga rikt skott- och bladverk. 
Andra deremot äro utmärkta för en lång vegetations¬ 
period och ett rikligt skottsystem samt i allmänhet 
storväxta. Ännu en tredje indelning skulle kunna 
ifrågasättas, nämligen efter dessa växters större eller 
mindre vidsträckta utbredning, men denna indelning 
kan undvikas, genom att sätta ut för de särskilda 
arterna orden allmän^ sällsynt o. s. v. De ettåriga 
