255 
stundom vara grön (f. chlorocarpa) i stället för, såsom 
vanligt^ vackert röd. Att kottefjällens form äfven myc¬ 
ket vexlar, har flera gånger (jfr. särskildt Bot. Not. 
1867 p. 49—56) framhållits. Här må derför blott påpe¬ 
kas, att kottar med i spetsen afrundade fjäll anträffas 
ej blott ”i norra Sverige^’, utan utmärkt väl utveck¬ 
lade åtminstone så sydligt som i Upland och Nerike ^). 
Något konstant samband mellan de olika kott- och 
barrformerna har jag ej lyckats iakttaga. 
En missbildning af vår vanliga gran har ådragit 
sig välförtjent uppmärksamhet, och material från Up- 
sala-trakten har mer eller mindre legat till grund för 
trenne afhandlingar, neml. af A. S. Örsted (Bidrag 
til Naàletrœernes Morfologi, 1864), E. Strasburger (Die 
Conifer en und die Gnetaceen, 1872) och A. W. Eichler 
(Die Bildungsahweichungen hei Fichtenzapfen., 1882). Egen¬ 
domligheten hos densamma består deri, att den fram¬ 
bringar ett slags bildningar, som utgöra ett fullständigt 
mellanting mellan vanliga, barrklädda skott och kottar, 
än liknande mer det ena, än det andra. I samband 
härmed står, att dessa bildningar åstadkommas af sjelfva 
hufvudstammens helt och hållet eller till sin öfre del 
omvandlade toppskott. Härigenom skulle detta till sin 
tillväxt blifva begränsadt, och så inträffar ock, då denna 
bildning någon gång hel och hållen eller i sin öfre 
Med anledning af Fr. Bergs ofvan citerade uppsats (sid. 25) 
vill jag här upplysa, att den af mig i Syd- Varanger 1857 iakttagna 
granformen, som utan allt tvifvel är identisk med Pinus ohovata 
Ledeb. (af honom sjelf sedan oriktigt förenad med P. orientalis 
Linn.), d. 18 Augusti hade såväl röda årskottar, som fullt utveck¬ 
lade från förra året, äfvensom att dessa kottar ej voro hängande, 
utan mer eller mindre upprätta, hvilket förhållande dock tvifvels- 
utan är att tillskrifva kottarnes ringa storlek och till följd deraf 
obetydliga tyngd. Tillika vill jag erinra derom, att på den tiden 
ingen hade dragit i tvifvelsmål, att P. ohovata ej var en från vår 
vanliga gran väl skild art, hvarför jag ock ansåg de i Syd-Varan- 
ger funna granarne tillhöra en inom vårt florområde förr ej fun¬ 
nen art. 
